- Pěkný. - Vypadá to úžasně.
Večeři zajistila Lou.
- Díky! - Díky za to.
- Díky za pozvání. - Dobrý.
- Jo, vážně mňamka. - Tenhle salát jíme furt.
Musím ho naučit Noah.
Na zdraví.
- Na zdraví. - Na zdraví!
Na zdraví!
Viděla jsem na Instagramu fotky z Chelseiny oslavy.
- Máte kliku, že jste vypadli brzo. - Proč?
Jo. Vy nevíte o tom s Nicole?
O čem?
Hrozný hroty. Fakt děs.
NICOLIN DŮM
Chucky.
- Pojďte. - Někdy jim závidím.
To teda.
Nic neřeší.
Nemají jedinou starost. Jen běhají za míčkem.
- Mluvilas po té Chelseině oslavě s někým? - Ne. Upřímně to ani…
Nevím, jak se k tomu postavit.
- Štve mě to. - Bylo to šílený.
Emma vyčetla Nicole, že o ní říká, že je prospěchářka.
A najednou tam stály Emma s Chrishell proti Nicole
a pustily se do sebe.
Nejvíc ze všeho mě vytočilo,
když Amanza prohlásila,
že jestli jsem o Emmě řekla, že je prospěchářka, končí se mnou.
Dost mě to trápí.
Jo, nerad tě vidím takhle smutnou.
Jen ti chci říct,
že jsem Amanze včera napsal.
Nicolin manžel mi včera napsal: „Amanzo, řeknu ti dvě slova…
polib si.“
- To bych do Brandona neřekla. - Ty jo.
- Když někoho miluješ, chráníš ho. - Přesně tak.
Neříkám, že bylo správné jí tohle napsat,
ale vážím si toho, že ses ozval.
Tohle bych od dospělého chlapa fakt nečekala.
- Kdybych byla vdaná, nenapíše to. - Bylo to od něj?
- Mám ho v kontaktech. Jsme kámoši. - Tohle v životě nechci.
Nechci se vracet z kamarádčiny oslavy
zničená tak, že nemůžu do čtyř ráno usnout.
Vždycky jsem se zastávala svých kamarádů, ségry, tebe.
Kéž by se taky občas někdo zastal mě.
Upřímně nevím, jestli budeme s Nicole dál kamarádky.
Tohle její chování se mi vůbec nelíbí.
Všichni ji známe už dlouho.
Udělala pár přešlapů, řekla pár blbostí.
Ale ani ona si nezaslouží, aby dojela na svou jízlivost.
Plně souhlasím. Nezaslouží si, aby se do ní všichni strefovali,
ale stejně tak nemůže o někom
rozhlašovat, že je prospěchář, a čekat, že jí to jen tak projde.
Navíc si sama začala, když neprávem osočila Chrishell.
Holky by si to prostě měly vyříkat.
Já vnímám Nicole a Chrishell každou úplně jinak.
U Chrishell jsem si všimla,
že když je poblíž Jason, zdraví mě, ale jinak se mnou neprohodí ani slovo.
Mrzí mě, že nemůžeme být kamarádky, protože vím, že je pro Jasona důležitá.
Podle mě jste se v posledních měsících sblížily.
- Ale dřív určitě… - Ale na Chelseině oslavě…
- Zase? - Jo. Byla jsem pro ni vzduch.
Je prostě zlá.
Už jen to, že jsem tam služebně nejstarší makléřka,
a já jsem ta, která se tam necítí.
Navenek jsem z kamene,
ale mám v sobě plno drobných trhlinek.
Snesu toho dost. Neříkám, že se mi nikdy nic nedostane pod kůži,
ale myslím, že jsem se ještě nikdy nedostala do stavu,
kdy by mě takhle sžíral smutek a zahanbení.
Bylo to hrozné.
Podle mě je to, co Chrishell a Emma řekly Nicole,
opravdu hnusný.
- Ubohý. - To s tím obličejem?
- Jo. Hnusný. - Co s obličejem?
Chrishell na Nicole zařvala, že si nechala překopat ksicht.
To je ošklivé.
Nechtěla jsem, aby to na mě viděly, ale zároveň jsem chtěla vypadnout.
- Snažila ses udržet. - Chtěla jsem domů.
Navíc to ovlivňuje nás všechny,
naši produktivitu. Nicole a Chrishell se teď nebudou moct soustředit.
Budou akorát řešit jedna druhou.
A ani jedna z nich nebude chtít být tou první,
která se omluví a pustí to z hlavy.
- Ale teď v tom s nimi jede i Emma, ne? - Emma dá na Chrishell.
Když jsem z té oslavy odcházel, Nicole brečela.
A to je přesně ono.
- Těžce to nesu. - Jo.
Už nechci hrát tyhle pitomé hry.
Je to noční můra. Hotová noční můra.
MAKLÉŘI Z HOLLYWOODU
HEATHEŘIN DŮM
Můžeme?
- Pozdrav tetičku Heather. - Čau, broučku!
Pozdrav.
Ahoj, andílku.
Ale ne. Mě máš rád!
- Tohle je pro tebe. - Jsi zlatá!
- Co se děje? - Miláčku.
- Už dobrý? Pozdravíš? - Ježiši!
- Já čekám taky prcka. Mám ho tady. - Jo!
Budete kámoši.
Mateřství je jednou z nejtěžších věcí v životě,
ale zároveň nejkrásnější.
I díky tomu mi Heather tak přirostla k srdci,
i když normálně by to trvalo déle.
Ne?
- Promiň! - Miláčku.
To, že to s ní teď můžu sdílet,
říkat jí, jak jsem to měla já, a celkově ji podporovat,
nás opravdu sblížilo.
- Srandičky. - Ty pití máš. Teď mamka.
Dám si. Připijme si.
Na dětičky.
- Dalas mi správnou sklenici? - Jo.
- Určitě. Já mám jablečný džus. - Tak fajn.
- Aby tu budoucí matka nepila šáňo. - „Bre mě donutila!“
Tak na zdraví.
- Na zdraví! Budeš mi moc chybět. - Já vím.
Připravená?
- Jo, ale taky nervózní. - Jasně.
Bude to pro mě něco nového.
- Já se tak těším. - Mimino.
Uteče to. A pak uslyšíš, ať zkusíte pevnou stravu.
- „Cože? Už?“ - Je mu už šest měsíců?
- Jo. - Jo. Proboha!
Mazec.
Já právě přemýšlím, kdy se budu moct vrátit do práce.
Nespěchej na to. Tenhle čas ti nikdo nevrátí.
Mám rodit za týden a půl, ale kdo ví.
- Hlavně mi piš, co nového. - Neboj. Budu.
- Je tak rozkošnej. - Tohle je ta zábavnější část.
- Jsi slaďouš. - A pak tě začnou terorizovat.
- Jo. - Je tak roztomilej.
Jo? Takhle? Jo!
Máma.
Máma?
- Máma? - On to řekl!
- Jo. - Řekl už „táta“?
Ne.
- Dívej, jak vrtí hlavou. - Jo! Je to mamánek.
- Maminčin hošík. - Mamánek.
- Můžem? - Ty jo.
4 LOŽNICE, 6 KOUPELEN, 604 M2
CENA 50 000 000 DOLARŮ
PROVIZE 1 500 000 DOLARŮ
Ty kráso. A ten vítr ve vlasech.
- Počkat. - Neskutečný.
Tohle je bez přehánění asi nejhezčí byt v Jižní Kalifornii.
Beru dva.
- Klidně. - Jsou dva.
Hned vedle sebe. Dohromady za 100 milionů.
Brett mi chtěl ukázat nádherné střešní apartmá a jsem tu moc ráda,
ale v hlavě už mi šrotuje, kterým klientům by se mohlo líbit.
Realitní trh zažívá krizi, úrokové sazby jsou vysoké.
Prodej nemovitosti za 50 milionů by naši kancelář neskutečně nakopl.
Jsou tu čtyřmetrové stropy. V LA naprostý unikát. Tím bych začal.
Luxusní materiály, tady třeba kalkatský mramor.
- Žádné úchyty. - Ne, všechno na dotyk.
Můžeš otevírat zadkem. Sleduj.
Jaké to luxusní pozadí.
Amanza dá i dvě naráz. Tady je kuchyň.
Soukromý výtah, dvě garáže, každá na tři auta,
čekárna pro hosty jen pro tenhle byt a jídlo od Wolfganga Pucka ve dne v noci.
Kdykoliv?
- Kdy budeš chtít. - Kecá.
To je fakt síla.
- Na výšku víc než dvě Amanzy. - Nebo tři Brettové.
- Spíš sedm. - Já stačím dvakrát.
Jsou tu čtyři ložnice a šest koupelen.
A 604 metrů čtverečních interiéru plus 186 metrů exteriéru.
Co přístup k bazénu?
Dole je parádní bazén. Podívej na ten výhled, Chelsea.
- Ty jo. - Nápis Hollywood, zasněžené vrcholky hor,
hvězdárna, která je v noci krásně nasvícená.
Vidíš odsud každou dominantu z reklam na Los Angeles.
Přesně. A ten vítr.
- Ty jo… - Budu mít pořádný rozcuch.
Musím ještě poslat pár e-mailů. Klidně si to tu projděte.
- Je to vaše. - Dobře. Mrkneme se.
Tohle je hlavní ložnice.
A nutno říct, že působivá.
Ty jo.
Z obýváku rovnou do ložnice. Není to sen?
To teda.
Popadneš manžela, zatáhneš čtyřmetrové dveře.
Ty jo. Než půjdeme dál, hele…
Ježiši. Dívej, co dneska nesu.
- Své děťátko. Hezký. - Dneska ji křtím.
Ukaž. Nemělo by tohle být…
- Ne. - Ne? Nemají být zadělané?
- Já nevím. Mám ji chvilku. - Nějak ti tam plandají.
- No nic. - Všechno nejlepší.
Bylo to boží. Tvůj manžel je k sežrání. Tvá máma taky. Všichni jste.
A co tě znám, nikdy ti to tak neslušelo.
Zírala jsem. Všechno bylo dokonalé.
Díky moc.
Až na ten rozhovor v závěru.
Ač s Nicole nesouhlasím, soucítím s každým,
kdo si připadá nějakým způsobem odstrkovaný.
Jasně, ale nemá říkat hnusárny.
Jo.
To ji můžu znát 20 let, a stejně jí nedám za pravdu.
- Jo. - Bylo to…
Celé se to zvrhlo. Měla dojem, že si na ni došláply.
- To chápu. - Všichni jsou tak přecitlivělí.
To teda.
- Došláply? - Je to tu samá citlivka.
Ale stejně se bojím, jak to Nicole dává psychicky.
Přemýšlím, jestli je v pohodě.
Když jsi zmínila psychiku, tu vždycky hodně řeším.
- Jo. - Nechtěla bych, aby…
Nehledě na to, jak k tomu došlo.
- Jo. - Nechci, aby si připadala opuštěně.
- Asi s ní dám řeč a uvidím. - Uvidíš, jestli je v pohodě.
Musíme Emmě a Chrishell říct,
- ať si dají pohov. - Jo.
Jsou dospělé. Musíme to trochu spravit.
Myslíš, že budeme schopné to všechno urovnat?
To jsem neřekla.
Jen musíme říct Emmě a Chrishell, aby si daly pohov.
- Zajdu za Nicole. - Kde jste?
- Sakra. - Brett.
Bude se bát, že se sem stěhujeme.
- Do háje! - Dala bych si říct.
- Užila jsem si to. - To jo.
Málem to se mnou seklo.
- Amanzo! - Ježiši.
To fakt bolelo.
- Neukázal nám, jak se to otevírá. - Chelsea.
Dobrý.
- Jsi celá? - Jo.
REALITNÍ KANCELÁŘ OPPENHEIM GROUP
Ahoj!
Dobré ráno.
Ty jo, ty doplňuješ kafe!
Jo, protože vy na to kašlete.
- Rád tě vidím. - Máš pravdu. Čau.
- Pojď sem. - Ahoj.
Je od tebe hezké, že nám děláš kafe.
Dělám ho tak akorát pro sebe, takže nejsem o moc lepší než vy.
- Mám skvělou novinu! - Povídej.
- Fakt skvělou. - Mluv.
Hádej, kdo sehnal dům za 8,5 milionů v Malibu.
Chelsea?
Má dva palce a třpytivý kostým.
Dobře ty.
- Rozveď to. - Mám hroznou radost!
Osm a půl? Hezký.
Jo. Jde o mého klienta. Jsme kamarádi a koupil dům,
ale nikdy se nenastěhoval a rozhodl se ho prodat.
Tak hlavně zkontroluj septik.
Nejspíš není napojený na kanalizaci a odpad zůstává v nádrži
někde pod příjezdovou cestou.
Nás stála výměna 75 000 dolarů.
Můžeme se z toho chvíli radovat? Aspoň než podepíšu smlouvu.
Jen říkám, že v Malibu je s tím problém.
Pak si tě klidně vyslechnu.
- Tak jo. Už se těším. - Dobře.
- Ukážu ti ho. - Jo.
Vypadá to tam v podstatě stejně, jen to přerovnám.
- Hezký. Moc hezký. - A ten výhled.
- Tahle podlaha je hrozná. - Co? Mně se líbí.
- Fakt? - Jo!
Přijde mi nadčasová.
Mně spíš staromódní.
- Ale jednou bude zase in. - Jako tričko pod vestou?
To si piš.
- Jen tě popichuju. - Neštvi mě.
Hlavně že nosíš flitry.
No jo.
Ne, sluší ti to.
Tak co G?
Dobrý.
- Jo? - Zrovna si sehnali nový byt.
To je super.
Takže dobrý.
To jsem rád.
Co ty a Marie-Lou?
- Máme se skvěle. - Fajn!
Už to bude osm měsíců.
- Fakt? - Jo. Dívej, jak jsme dospěli.
- Zas to plácnutí. - To mě jen tak nepustí.
Tak to mám radost.
Díky.
Něco jsem ti chtěl.
S Lou jsme pořádali večeři a pozvali jsme Bretta, Mary a Amanzu.
Lou si pochvalovala, jak ji Nicole a Mary berou.
A má dojem, že ty k ní nejsi až tak přátelská.
Zdá se jí, že jsi trochu chladná a držíš si odstup.
Prostě jí přijde, že na ni nejsi tak milá jako Nicole a Mary.
Když budu upřímná,
možná úplně neuznávám to, že jsi o dvacet let starší než ona.
Když jsi dřív chodil s nějakou takhle mladou holkou,
vždycky jsi básnil, jak to s ní bylo skvělý,
a pak z toho nic nebylo.
- To jsem ti říkala hned. - Já vím.
Že když vám to vydrží, začnu se víc snažit.
Takže máš pravdu, asi je načase.
Nenapadá mě jiná mně blízká osoba,
jejíž názory a přijetí by pro ni byly důležitější.
Ale pokaždé ji vítám s otevřenou náručí a jdu ji obejmout.
Bez výjimky. Vážně.
Zmínila konkrétně Chelseiny narozky.
Tam ses k ní prý moc neměla.
Cože?
Teď mám chuť být na ni zlá.
Ale nebyla jsem. Přísahám.
Nevím, jak s tím naložit.
Jsem trošičku zmatená. V Austrálii jsme spolu měli jít na oběd.
Myslela jsem si, že půjdeme my dva, Brett a Mary-Lou,
ale ona nakonec nepřišla.
A pak ti brečela do telefonu, že jdeš se mnou. Připadala jsem si blbě.
Takže nemám takovou chuť se vídat,
protože vím, že není nadšená, když jsme spolu.
Co mám teda dělat?
Na jednu stranu jí vadí, když se vídáme často.
Na druhou jí přijdu odměřená a má dojem, že ji nemusím.
Co s tím mám dělat?
Zjevně je to složité. Možná ji naštvalo, že ji nesleduješ na Instagramu.
- Vzala si to… - Sleduju!
Já vím, ale předtím.
Třeba to bylo omylem. Nevyčítám ti to. Ale možná se jí to dotklo.
Dobře. Fajn.
Taková kravina.
Můj dojem.
Pořád si zvykám na to,
že si Jason našel o tolik mladší dívku,
která tyhle věci prostě řeší.
No tak, Jasone. Co to má být?
Nechtěli jsme spolu dítě,
tak si svou přítelkyni laskavě vychovávej sám.
Nějak to s ní vyřeš.
Nevím, co mám dělat. Nerada bych,
abys byl s někým, komu vadí, že se dál stýkáme.
Jako kamarádka ti říkám, že pokud pro tebe
bude lehčí, když se nebudeme vídat, zařídím se podle toho.
Nemám s tím problém.
Vážím si tě, takže ti když tak zmizím z očí.
Jestli ti to ulehčí život, prosím. Stačí říct.
To ale nechci. Kdyby to tak dopadlo, byl bych na ni naštvaný.
- Ví, že mi na tobě záleží. - V tom je možná ten problém.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Jsem Chris. Dneska vás budu obsluhovat.
Dáte si něco k pití, nebo počkáme?
- Máte ledový čaj? - Jo.
Ibiškový nebo zelený. Případně teplé čaje.
Dám si ibiškový.
- Hned to bude. - Díky.
- Prosím. - Děkuju.
Není zač.
- Čau. - Ahoj.
- Dobrý den. - Zdravím.
Vítejte. Dáte si něco k pití?
Dám si spicy skinny margaritu.
- Fajn. Hned to bude. - Díky.
Jak se máš?
Žiju.
Nejdřív ze všeho chci říct, že to byly hrozný hroty.
- Jo. - Vím, jak ti pak muselo být.
Jak to vytočilo tvého manžela.
Brandon mi totiž napsal a poslal mě do prdele.
Pěkně mě tím nasral.
Dobře se známe, a ani se nezeptá…
Nechci ho vůbec omlouvat,
ale vytočilo ho úplně to samý,
co vytočilo mě.
- Jo. - Chápeš?
Měl to být normální pracovní rozhovor, ale…
Díky.
Jen jsem tam chtěla mít kamarádku.
Já do vašeho rozhovoru vstoupila,
protože jsem slyšela, cos řekla o Emmě.
Nevěřila jsem tomu, ale jestli jsi to fakt řekla,
mění to můj pohled na věc, protože ti nerozumím.
Týkalo se to jedné konkrétní věci.
Emma je mnohem milejší a vstřícnější, když vedle ní nestojí Chrishell.
- A promiň, ale… - Neomlouvej se mi.
Je to fakt těžký. Pokaždé musím opatrně našlapovat.
A přemýšlím, co na mě vytáhnou tentokrát.
- Jo. - Co budu muset vysvětlovat.
Chrishell všechno projde, já řeknu jednu věc a jsem odepsaná.
Jako by se mě snažily vyloženě zničit.
Udělají pro to všechno. A já už toho…
Neříkej jim to, ale jsem fakt na dně.
Nechci jim dopřát tu radost, ale dodělaly mě.
A to nejsem žádná citlivka.
To je mi líto.
Znám Nicole dýl než Chrishell a Emma.
Byla jednou z prvních makléřek v Oppenheim Group.
Když jsem viděla, jak je smutná, a slyšela, co prožívá,
mrzelo mě to.
Mrzí mě, že máš dojem, že jsem se tě nezastala.
Děkuju.
Od začátku jsem měla za to, že Nicole křivdí,
ale tohle už je přes čáru.
Dopadlo to i na všechny ostatní z kanceláře.
Udělám, co budu moct, abych to urovnala.
Za poslední půlrok jsem zestárla o 10 let. Kvůli Chrishell a těmhle sračkám.
Fakticky. Dělá mi to vrásky.
Nejsou vidět. Na ten zákrok jsi šla až pak?
- Na překopání ksichtu? - Neskočíme tam spolu?
Botox by mi bodnul.
Pro mě je hlavní, že jsme my dvě v pohodě.
- Jo, jsme. - Fajn.
- Buď první odvážná. - S radostí.
- Počkat! - Zůstaneme tady.
- Jsou tu rybičky! - Koukej, kam šlapeš.
Emmu přitahuje nebezpečí.
Opatrně.
5 LOŽNIC, 4,5 KOUPELNY, 418 M2 KLUB 1 022 M2
To je nádhera.
Čau, holky.
- Ahoj. - Vítám vás.
- Tenhle dům k tobě sedne, Jasone. - Díky.
Mládenecké doupě!
Koupíš si ho? Je to tvůj styl.
Mluvil jsem s Jamesem a nevím, jestli by mi ho prodal.
Možná tak za 100 milionů.
- Ale daruje ho místnímu muzeu. - Ty jo.
James Goldstein je velice úspěšný podnikatel.
Koupil ho před 50 lety. Je to jeden z nejikoničtějších domů na světě.
Natáčela se v něm spousta filmů a seriálů. I můj oblíbený Big Lebowski.
Je od Johna Lautnera, asi nejslavnějšího architekta v LA.
- To jsem věděla. - Učil ho Frank Lloyd Wright.
Jde asi o nejslavnější dům, který navrhl.
A chce ho otevřít veřejnosti.
Jak znám Jasona, nejsme tu jen tak.
Nabídl mi, že bychom tu mohli oslavit 10. výročí Oppenheim Group.
Takže si ho můžeme projít, i když ho nebudeme prodávat.
Mám radost, že tu můžu být.
Je to asi můj nejoblíbenější dům v LA.
- Budu rád, když se přidáte. - Tak jo.
Dům má jen 460 metrů čtverečních, ale klub dalších 1 000 metrů.
- Cože? - Patří k němu takhle velký klub?
To si necáme líbit.
- Proběhly tu největší párty světa. - Dáme tenis.
Ráda omrknu dům za 100 milionů.
Tak pojďte.
Tady se platí za architekturu.
- Nevrazte do skla. - Ty jo!
To mě baví.
- Běž tam do rohu. - To je jak z Titanicu!
- Emmo, krok zpátky. - Připomíná mi to tvůj starý dům.
- Hele. - Otevírá se to.
Fakt že jo! Ty kráso!
Mrkejte na ten šatník.
Ty jo.
- Úžasný! - Mazec, co?
Ty kráso.
Takovéhle vychytávky miluju. Kdo by nechtěl otočný šatník!
Můžu si jeden objednat domů?
- Co se tu děje? - Ježiši!
Bože, samé překvápko.
Vířivka.
Tam se schovávají těla.
- Je to vířivka. - Těla…
- Je horká? - Je, cítím to.
Ukážu vám ten klub. Tudy po schodech.
- Dobrý? - Jasone, není mi dobře.
Sednu si a pak přijdu.
- Mám tu s tebou zůstat? - Ne, jen je mi divně.
- Hned jsem u vás. - Dobře.
Poslední dobou mě trápí bolesti, které se postupně horší.
Momentálně se ozývají už i při běžné chůzi,
takže se začínám bát.
Musím zjistit, co to se mnou je.
- Nejde si zkoušet jeho oblečení? - Ukradne ty nejlepší kousky.
- Club James. - Club James.
Chcete to rozjet?
- Ty jo! - Ten beton!
- Industriální a brutalistické. - Boží!
Nádhera!
Místečko pro dýdžeje.
- No jo. - Jo.
Kdo si dá drink?
- K vašim službám. - Já si dám!
Los Angeles! Jste tu s námi?
Jo!
A už skáčou.
Kdo má doma klub, nejspíš nemá děti.
Vlastně by to bylo geniální.
Nepotřebovali byste chůvu. Mohli byste pařit a být přitom doma.
Dobrá práce.
- Líbilo se ti to? - Parádní set.
- Ty jo. - Čau, Jamesi.
- Ahoj, Jasone. - Jak se máš?
- Tomu říkám kancelář. - Už končíme.
Živoucí legenda.
Ty jo. Parádní kancl.
Je mi ctí poznat Jamese,
autora nejikoničtějšího domu v celém Los Angeles,
ale zároveň nemám tucha, kdo to je.
Pojďme kouknout na bazén.
- Tak jo. - Díky, Jamesi.
Líbí se mi, jak si Jason v klidu hopsá v teniskách, a my tady…
To stojí za fotku.
- Emmo, nelez tam. - Co blázníš?
Chce si stoupnout až na kraj.
Víš, jak to bude epický?
- Není to ani rovný. - Není to rovný, Emmo.
- Emmo, neblázni. - Je to zešikmený.
- Zkusím to. - Říkám ti, že je to šikmý.
Měla jsem tě ráda. Sbohem.
- Emma se zbláznila. - Nebojte.
- Je to šikmý, ale dá se to. - Ježiši, je fakt prdlá.
- Vyfoťte mě někdo. - Poslední Emmina fotka před smrtí.
Máš to?
- Mám. - Dobře.
- Holky, jdeme zpátky za Chrishell. - Jo.
Už je ti dobře?
Jo, myslím, že jo. Jak jste si to užili?
- Bylo to fajn. - Jo?
Krása. Hlavně ten klub.
- Vážně? - Mazec.
Půjdu ještě za Jamesem.
- Díky, Jasone. - Mějte se.
Holky, můžu vás poprosit o jednu laskavost,
aby se u nás v práci vyčistil vzduch?
Mluvila jsem s Nicole.
Řekla jsem jí, že to začala a byly z toho hrozný hroty.
Jo.
Ale ta vyhrocená atmosféra se nikdy neuklidní,
když se všichni nehodí do klidu.
- Omluva není snadná. Říkám to i dětem. - Jo.
Ale trochu by se to tím urovnalo.
Nemusíme hned pořádat velkolepou pyžamovou párty,
ale bylo by fajn z toho aspoň nebýt v kanclu na prášky.
Ukázat, že se umíme zachovat racionálně.
Ten, kdo přijde s omluvou jako první, má…
- Koule. - Koule.
Přesně. Já tam Nicole říkala, ať hlavně nestahuje ocas. Jo.
Ale i to je hloupý a dětinský.
- Jo, ale… - Nechte toho.
- Jen vtípek. - Není to vtipný.
Už ne. Pro mě nikdy nebylo.
- Není to vtipný. - Promiň.
Všichni v kanceláři jsou z toho akorát na prášky.
Deptá to Mary, Jasona, všechny z kanclu, celou firmu.
Nebuďte mrchy.
Nekočkujte se, nešikanujte se.
Všechny ty dětinský řečičky musí skončit.
Ale ona to začala. Zaútočila jako první.
Já vím. To jsem jí taky řekla.
Čistě za sebe říkám jedno.
Jak se o Nicole byť jen bavíme, cítím úzkost.
Ať si dělá a říká, co chce,
ale nevzejde z toho nic dobrého.
Nicole už se rozhádala s kdekým.
Strefovala se do mě a teď jde po Emmě.
Brzo se to vyhrotí.
Jak si kdo ustele, tak si lehne.
Já jsem v tom víceméně nestranná, ale vy tři jste mé nejbližší kamarádky.
To, co o tobě řekla, řekla s cílem ti ublížit.
- Právě. - Chtěla to.
A to, cos řekla ty o Nicole, ji mělo taky ublížit a ranit.
A zjevně se stalo. Takže se jí musíš omluvit a…
Co prosím?
Řekla jsi ošklivou věc, která se jinak nedá omluvit.
To je absurdní. Nemusím se nikomu zodpovídat.
- Rozumím ti. - To ale neříkám.
- Ježiši. - Nechci to.
- Fakt. - Bože.
Jestli se do mě někdo chce navážet, prosím.
Kápněte sakra božskou.
- Nech toho! - Neberte všechno tak vážně.
Už to nedávám.
Jsem z toho vystreslá. Mám toho po krk.
Ty odcházíš?
- Mám toho dost. - Paráda.
Mě z toho snad trefí. Musím pryč. Nedávám to!
Počkej!
Překlad titulků: Vojtěch Tuček