Måneder efter henrettelsen af Arcadio
blev oberst Aureliano Buendía taget til fange ved den vestlige grænse.
Af de 21 mænd, der fulgte ham i krigen, overlevede én, oberst Gerineldo Márquez.
-Hvad er der hændt din hånd? -En forbrænding. Din søn er blevet stor.
Aureliano.
-Hvor er vores søn? -Hvor er han?
-Aureliano! -Bliv der!
Gå hjem, mor!
Bed myndighederne om tilladelse til at besøge mig i fængslet!
Aureliano!
-Længe leve oberst Buendía! -Leve oberst Buendía!
Aureliano!
Så er det godt! Der er ikke mere at se her!
I skal gå hjem!
Oberst Aureliano Buendía skulle dømmes i Macondo
for at give byen en lærestreg.
100 ÅRS ENSOMHED
Jeg vil se oberst Aureliano Buendía. Han er min søn.
-Kaptajn! De skal lukke mig ind! -Luk hende ind!
Jeg vil se min søn, oberst Aureliano Buendía.
Frue,
mener De hr. Buendía?
Hvis De siger det. Så længe jeg må se ham.
Vi venter på, at regeringen skal bekræfte hans dom.
Hvilken dom?
En dødsdom.
Indtil da skal han sidde i isolation.
Jeg går derind.
Så kan De skyde mig, hvis De har ordre til det.
Vis hende ind.
Har jeg fortalt, at Arcadios datter fik navnet Remedios?
Han ville have, hun skulle hedde Úrsula, men det navn medfører så stor lidelse.
Nej, det har du ikke fortalt, men jeg vidste det allerede.
Du blev født med åbne øjne.
Du kiggede på alt…
…med en frygtløs nysgerrighed.
Det har jeg ikke glemt.
Jeg har heller ikke glemt dit triste blik, da jeg kom hjem uden din bror…
…efter at have efterladt dig og Amaranta.
Det blik piner mig stadig.
Jeg føler, jeg har levet det her.
Men jeg ser ikke min død. Det føles, som har varslerne forladt mig.
Jeg har også noget til dig.
Mine digte til Remedios.
Lov mig…
…at du brænder dem.
Ingen må læse dem.
Tiden er inde, frue.
Sig ikke farvel.
Du skal ikke bønfalde nogen eller ydmyge dig selv på mine vegne.
Det her er krig.
Lad hellere, som om de henrettede mig for længe siden.
Hvordan går det, kaptajn?
Godaften.
Den herre.
Vi leder ikke efter nogen.
Mine mænd og jeg vil blot have noget at drikke og more os lidt.
Ingen vil gå i seng med en, som er dømt til døden.
Det betyder ulykke.
Det er oprørerne, der dømmes til døden.
Det er muligt.
Men det siges,
at den soldat, der henretter oberst Aureliano Buendía,
og alle soldaterne i hans deling en efter en…
…vil lide samme skæbne som ham før eller siden.
Om de så gemmer sig ved verdens ende.
Hør.
Jeg nærer ingen uvilje mod obersten.
Jeg beundrer hans mod,
men hvis regeringen giver ordren, skal vi adlyde.
Det er vores pligt.
Bed til…
…at ordren aldrig kommer, kaptajn.
Med forlov, kaptajn.
Allerede?
Gerineldo Márquez.
De idømmes syv års fængsel.
Vi to er ikke lige så heldige. De dømmes til døden for Deres oprør.
I telegrammet beordres det, at henrettelsen skal ske øjeblikkeligt.
Det er en god nyhed. Endelig har vi fået en telegraf i Macondo.
Han følte hverken frygt eller vemod, men en indre vrede over
at denne kunstige død forhindrede ham i at føre så mange ting til ende.
Nogen sidste ord, oberst Buendía?
Da han stod over for pelotonen mindedes oberst Aureliano Buendía
den dag for længe siden,
da hans far tog ham med for at se is.
Han så sig selv som barn, i korte bukser, med en sløjfe om halsen.
Og han tænkte på José Arcadio Buendía,
som i samme øjeblik tænkte på ham under kastanjetræets dystre daggry.
Soldater.
Klar.
Tag sigte.
Skyd ikke!
Soldater, sænk våbnene!
Vorherre har sendt Dem.
Slip ham fri!
Jeg står til Deres disposition, oberst.
Velkommen til revolutionen, Carnicero.
Nu er du det guddommelige forsyn.
Nogen måtte redde dig.
Lad nu være med at blive slået ihjel. Jeg følger ikke efter dig.
Ingen kendte til hans indgriben ved henrettelsen.
Kaptajn Roque Carnicero og hans mænd tog med oberst Aureliano Buendía
for slutte sig til oberst Victoriano Medinas oprørshær.
Et år efter oberst Aureliano Buendías redning
var huset fyldt med børn.
Úrsula tog sig af
Santa Sofía de la Piedad og hendes ældste datter, Remedios…
Lad være med det.
…og tvillinger, der var blevet født fem måneder efter Arcadios død.
De hed Aureliano den Anden og José Arcadio den Anden.
-"Lør-dag." -"Lør-dag."
-Prøv igen. -"Lør…"
Amaranta tog sig af dem.
Hør her.
"Efter mange års kampe vil regeringen møde de liberale politikere for første gang
for at diskutere betingelser for en våbenstilstand."
Du forudsagde det, José Arcadio.
Du behøvede ingen varsler for at vide, at politik er en plage.
Og resten?
Mine sønner kæmper med de liberale styrker.
Med Deres bror, oberst Buendía.
-Hvilken relevans har det? -Det er bare…
Vi er alene, og vi kan ikke høste det hele.
Giv os mere tid.
Bed dem lægge våbnene og komme hjem at arbejde.
Gør det ondt?
Ja.
Tante, må jeg sove hos dig i nat?
-Du må vænne dig til at sove alene. -Det er sidste gang. Det lover jeg.
Det er i orden.
De var trætte af at leve blandt døde,
og José Arcadio og Rebeca flyttede ind i det hus, Arcadio havde bygget.
De gjorde det til deres hjem og elskede hinanden, som de lystede.
Igen, tre gange tre?
Tre gange tre er
ni!
Rebeca erklærede sin uskyld.
Det var svært at tro, men der fandtes ingen sandsynlig forklaring.
Ingen kunne tro, at Rebeca ville skyde den mand, der havde gjort hende lykkelig.
Det var måske det eneste, der forblev et mysterium i Macondo.
Rebeca lukkede husets døre og begravede sig levende,
dækket af en hård skal af foragt,
som ingen jordisk fristelse var i stand til at bryde.
Oberst, de venter på os.
Er alt i orden?
Jeg tænkte på min bror.
Jeg har drømt om ham. Nu ved jeg hvorfor.
Vi har samlet regionens ledere for at støtte det liberale parti
på en afgørende dag for vort land!
Den konservative regering har indvilget i at gå i dialog.
Vi må gribe denne mulighed.
Vi bør skyde dem!
-Nemlig! -Lad os kæmpe videre!
Mine herrer! Der er kun en måde at ende krigen på.
-Ved at indgå aftaler. -Hvilke aftaler?
De nødvendige aftaler. Først må vi tage til hovedstaden…
Som det første ønsker vi
liberal repræsentation i kongressen og andre statslige embeder.
Det er Deres ønske.
Colombias fremtid står på spil, mine herrer.
For at forhandle må vi stoppe kamphandlingerne.
Vi holder ikke op med at kæmpe!
Nej!
Det, der står på spil…
…er folkets værdighed.
Den kan ikke forhandles.
Hvis De underskriver,
kan vi bede om regional repræsentation for Dem.
Oberst.
Der, oberst.
Vi skriver under, når De har mere at tilbyde folket.
-Indtil da vil vi fortsat kæmpe. -Nemlig.
For at støtte det liberale oprør…
Bliv der, frue.
…dømmer den nationale regering Dem til døden!
Klar!
Tag sigte!
Længe leve det liberale parti!
Sådan blev oberst Aureliano Buendía en legende.
Længe leve oberst Buendía!
HUICÁN RÅDHUS
I de følgende år bevæbnede obersten mere end tusinde mand
og erklærede åben krig mod regeringen.
Længe leve revolutionen!
Oberst.
Det er takken for vores ofre på slagmarken.
EFTERLYSES 50.000 PESOS
Hvis de liberale vil bøje sig for de konservative sjovere…
…så går vi også efter dem.
-Med forlov, oberst. -Kom ind.
Vil du slå mig ihjel, din skiderik?
Der begyndte endnu en krig.
Der er De.
Oberst Aureliano Buendías mænd udråbte ham
til leder af de revolutionære caribiske styrker med titlen general.
Han påtog sig hvervet, men nægtede at lade sig forfremme,
så længe de konservative var ved magten.
Oberst.
Oberst Aureliano Buendía.
General José Raquel Moncada.
Alle politikere er nogle satans forbrydere.
Eneste forskel er,
at de liberale går til messe klokken fem, og de konservative klokken otte.
Du har ret.
Derfor giver krigen ingen mening.
De andre liberale ledere forhandler med regeringen. Og de vil skrive under.
De er trætte. Der er gået mere end ti år.
Vi kæmper gerne så lang tid, det tager, så folket kan bestemme deres skæbne.
Vi er trætte af, at de bestemmer for os.
I kæmper for at få æresoprejsning for det, partiet gjorde mod jer.
Det med. Det benægter jeg ikke.
De liberale ledere skal anerkende os som en legitim hær.
-Vi er ikke en flok forbrydere. -Så stop angrebene på uskyldige mennesker.
Du begynder at få et par fjender.
Hvorfor er du her, Moncada? Kommer du med bestikkelse eller trusler?
Hverken eller.
Jeg forlader fronten. De har udnævnt mig til civil og militær autoritet i Macondo.
Jeg vil tage mig af dit folk. Det lover jeg.
Du er en af de mest anstændige mænd, José Raquel.
Men til trods for det…
…er du stadig konservativ.
Så er der morgenmad.
Aureliano den Anden, José Arcadio den Anden!
Tvillingerne lignede hinanden så meget, at ingen kunne kende forskel på dem.
-Godmorgen. -Godmorgen.
Godmorgen. Sæt dig der, Aureliano den Anden.
Aureliano José.
Aureliano José!
Aureliano José var høj som sin far og allerede en voksen mand.
Ja, bedstemor?
Hent Remedios og din tante Amaranta. Morgenmaden bliver kold.
Aureliano José følte en sær skælven
ved synet af de pragtfulde bryster med de mørke brystvorter.
Han studerede hende nøje
og opdagede hendes intimitets mirakel tomme for tomme
og mærkede huden snurre, idet han betragtede hende.
Godaften.
Fru Úrsula Iguarán de Buendía?
-Ja. -Lad mig præsentere mig selv.
Jeg er general José Raquel Moncada.
Hvad ønsker De?
Jeg er ny civil og militær autoritet i Macondo.
Det ville være mig en stor ære, hvis De ville vise mig rundt i Deres by.
Soldaterne har gjort stor skade i Macondo, general.
-Både de røde og de blå. -Det ved jeg.
Jeg har i sinde at tage mig af byen uanset farverne.
Det har jeg lovet oberst Buendía.
Har De talt med min søn?
Ja. Jeg mødte ham, inden jeg tog hertil.
-Er han blevet fanget? -Nej, han er hos oprørsstyrkerne.
Vi er fjender. Personlige fjender.
Men vi har en fælles fjende, som er endnu stærkere. Uretfærdighed.
Uretfærdighedens karakter afhænger af interesser.
Nu betyder ord lige så lidt som under søvnløshedens epidemi.
Fru Úrsula,
jeg respekterer Deres søn, og jeg vil vise Macondo samme respekt.
Jeg giver Dem mit ord.
Det håber jeg.
Macondo kan ikke lade flere mænd dø i krigen.
Godaften.
-Du forskrækkede mig. -Om forladelse.
Amaranta?
-Stearinlysene. -Jeg kommer. Jeg kommer med dem.
Bare rolig. Hun opdagede intet.
Ikke i dag.
Men hvis vi bliver ved, gør hun.
Mor, her er de.
Mens oberst Aureliano Buendía
sneg sig rundt på det evige oprørs snævre stier,
erstattede general Moncada soldaterne med ubevæbnede politifolk
og skabte tillid i byen,
hvilket fik krigen til at virke som et mareridt fra fortiden.
Ingen fane bør stå højere end menneskelig værdighed.
Derfor skal alle i Macondo have de samme rettigheder.
De samme muligheder. Det har byens grundlæggere altid ønsket.
Og det første skridt på vejen til at gøre dette til virkelighed
er at sikre offentlig uddannelse.
Så fra og med i dag
vil denne bygning igen tjene sit oprindelige formål.
Jeg må indrømme, jeg ikke troede, De ville holde Deres ord,
eller at jeg igen ville se et Macondo som i José Arcadios tid.
-Hvordan var det, frue? -Der var ingen splittelse.
Ingen soldater.
Vi kendte ikke til frygt,
og folk malede deres huse i den farve, de ønskede.
-Jeg er glad for, at vi er på rette vej. -Ja.
Er der nyt om Aureliano?
Nej.
Gid han overvejer at lægge våbnene.
Mænd vænner sig til krig.
Pludselig kan de ikke leve uden den.
Jeg er din tante.
-Vi gør noget forfærdeligt. -Nej. Det er smukt.
Gå din vej.
Kan du ikke se det? Det er en synd. Lad mig være i fred.
Er det det, du ønsker?
Bed mig gå en gang til. Så går jeg.
Gå så langt væk som overhovedet muligt.
Så kan de tage mit liv i skyttegravene. Det foretrækker jeg frem for din kulde.
Hvor er din bedstefar?
Omme bagved. Han har stået der hele formiddagen.
Vi har lige modtaget et brev. Det er fra Aureliano.
Han får forvarsler igen.
Vi kommer af vand.
ÚRSULA, MOR, TAG DIG GODT AF FAR,
FOR HAN SKAL DØ. AURELIANO B.
Selvom José Arcadio Buendía stadig var stærk, kunne han ikke yde modstand.
Den kæmpe, gamle mand, som var vejrbidt af sol og regn,
følte en apati mod det hele.
Du vil se, at deres skæbner også vil blive flettet sammen.
Prøv at få dig lidt hvile.
Denne eftermiddag er så smuk.
Kølig.
Vent, min kære!
Jeg er ikke træt endnu.
José Arcadio Buendía trøstede sig selv med drømmen om de uendelige rum.
Han drømte, at han stod ud af sengen,
åbnede døren og gik ind i endnu et rum.
Min dreng.
Melquiades.
Gamle ven.
Og så ind i endnu et,
som i en spejlsal,
indtil han fandt en efterkommer i et af rummene,
Aureliano Babilonia,
som mange år senere var i færd med at læse Melquiades' skriverier
om netop dette øjeblik.
Prudencio.
En let regn af små gule blomster faldt over byen natten lang i en stille storm.
De dækkede tagene og spærrede dørene.
Der faldt så mange blomster, at de måtte skovle gaderne for ligtoget.
Flere år efter sin fars død, den første oktober,
vendte oberst Aureliano Buendía tilbage til Macondo med sin hær.
Garnisonen fik besked på at holde ud til sidste mand.
Mine damer og herrer! De skal gå hjem!
Det er om at forsvare sig! De er her allerede.
Kom! Helt frem. Kanonen skal op til forsvarslinjen.
Udmærket!
José Raquel! Hvad foregår der?
Aureliano. Han ankom med sin hær ved daggry.
-Hvad vil De gøre? -Hvis de angriber, kæmper vi imod.
Maskingeværet skal derhen! Helt frem!
-Er alt klart? -Hvem er jer to er dog dummest?
Úrsula følte, at hendes søn var en fremmed.
Hans ansigt havde fået metallisk hårdhed,
og han viste de første symptomer på manglende sentimentalitet.
Aureliano.
Mor.
Vil du angribe Macondo? Det er en skændsel.
Der er ingen anden vej. Vi må vælte regeringen.
For himlens skyld…
Vi har ikke haft fred som nu i lang tid.
Ingen taler om partier i byen længere.
Vær sød at lade være.
Moncada får mulighed for at overgive sig. Det er mere end rigeligt.
Du er leder. Du kan vælge, om der atter skal være krig i Macondo!
Ved du, hvor længe jeg har ventet på at vinde Macondo tilbage for vores sag?
Nej.
Men jeg ved, at du stadig kan nå at gøre det rigtige.
MED VÅBEN VIL VI SEJRE
…over os.
Gud Søn, verdens frelser, forbarm Dig over os.
De døendes talsmand, bed for os.
Verdens frelser, forbarm Dig over os.
Hellige Treenighed én Gud,
Gud Fader i Himlen, forbarm Dig over os.
De døendes talsmand,
bed for os.
Vi udgik ikke vores skæbne, José Arcadio Buendía.
Vi endte med at skabe et uhyre.
Angrib!
EFTER ROMANEN AF GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ
Tekster af: Dorthe Pedersen