Tredje säsongen av Blown Away kom tio begåvade glasblåsare från hela världen
till Nordamerikas största glashytta.
Nu blåser vi glas!
Beväpnade med glasblåsarpipor, puntlar och paddlar
stred de om ära och rikedom.
-Upp på bänken! -Gud! Kaos!
Glaset besegrade Claire, Rob, Maddy, Brenna, Grace,
Trenton, Dan och John, som alla bads att lämna hyttan.
Nu är bara finalen kvar, och Minhi och John Moran ska utkämpa den.
Det skulle förändra mitt liv att bli "Glasmästare":
Det blev en känslomässig resa. Surrealistiskt.
Vem ska bli Blown Away-mästare och erkännas titeln "Glasmästare"?
Jag heter Nick Uhas, och här kommer ssäsongsfinalenav Blown Away!
Glasblåsare! Välkomna till ögonblicket ni väntat på.
Finalen.
Jag lyckades!
I morse sa jag: "Jag har 50 % chans att vinna."
Det har inte landat än.
John, Minhi: Ni har besegrat åtta utmärkta glasblåsare
och klarat nio uppgifter, och nu står ni här.
Jag kan fortfarande inte fatta det.
Jag har gett mitt allt i den här tävlingen.
Och nu: Den sista uppgiften.
Öppna galleriets dörrar.
Att se det tomma galleriet är som att se en tom duk.
Jag vet inte om jag gillar det eller om det skrämmer mig.
På åtta timmar ska ni fylla varsin halva av galleriet.
Uppgiften är att skapa en sammanhållen, unik och fängslande glasinstallation
som imponerar på alla.
Installationens tema är helt upp till er,
men vi väntar oss en teknisk styrkedemonstration
med en stark och personlig prägel.
Jo.
Ingen press, ingen fara.
Ni tävlar inte bara om ett prispaket värt $40 000
som inbegriper en tjänst vid världskända Corning Museum of Glass.
Vinnarinstallationen kommer också att ställas ut på Corning.
Att få verk visade och installerade på Corning är ett av mina livsmål.
I dag har ni två chansen att infria den drömmen.
Jag bara måste vinna, jag har inte tänkt på annat sen tävlingen började.
Till hjälp att bedöma verken är curator för Post-War and Contemporary Glass
på Corning Museum, Susie Silbert.
Susie Silbert. Stort.
Jag ser verkligen upp till henne. Nu blev jag lite knäsvag.
Jag vet hur stort det här känns.
Så jag tog med sex utmärkta glasarbetare från Corning Museum of Glass…
…som hjälp att skapa era verk och förverkliga era visioner.
Ni kommer att utvärderas utifrån design, koncept och presentation,
samt hela er samling Blown Away-verk.
-Är ni redo? -Ja.
Då kör vi.
Er tid börjar…
…nu.
Det här är viktigt och jag känner en större press.
Det ska bli så kul att jobba med er.
Nu ställs det stora krav på oss.
"Skapa era bästa verk nånsin, men ni har bara åtta timmar på er. Lycka till."
Här är ett fotoretrospektiv över Johns och Minhis verk under nio deltävlingar.
John håller sig till vad han kan.
Han har nog inte pressat sig utanför sina gränser så mycket som Minhi.
Man ser helt klart en utveckling i hur hon har tagit sig an materialet.
Vem tycker ni ligger i framkant?
Allvarligt, i finalen handlar det om koncept, design, teknik,
allt sånt, och båda är riktigt bra inom samtliga områden.
-Båda kan vinna. -Jag håller med.
John har verkligen satt sitt skulpterande och allt det.
Men somligt Minhi har gjort är avancerat
och intressant. Hon har en gnista.
Det är väldigt intressant att se hur olika de två är.
Jag vill använda golvet och göra som gatsten som vi pusslar ihop.
Och mellan dem ska vi ha växtlighet, den skjuter upp ur marken.
Jag vill att folk ska uppleva ögonblicken där golvet bryts upp
och avslöjar ett liv där under.
Och vi ska satsa stort.
Vi ska göra det så stort vi kan, så att det får en stor närvaro.
Massor och massor av färg.
Och färgen appliceras med murriniteknik.
Mitt verk ska bli en sfär
som symboliserar elden i anden som stiger uppåt.
Den drar sig upp ur tjäran, ur geggan som kommer från många olika ställen.
Det handlar om att resa sig ur askan.
Och så ska vi ha en mjuk leksakskanin här, en som slängts bort.
Kaninen ska vara ett barns bortslängda leksak.
Det växer en blomma ur den, en symbol för födelse och växande.
Ska nåt av det här vara på en piedestal eller hänga?
Nej, verkets tanke är att allt handlar om golvet. Så allt ska vara på marken.
Det är ju riskabelt att inte fylla utrymmet med en massa föremål,
men det är en kalkylerad risk.
När tiden snart är ute måste jag ha alla i tjänst
för att få fram mesta möjliga mörker att täcka golvet med.
-Vi verkar ha en hel del att göra. -Jag tror nog det.
Nu sätter vi igång.
SKAPA
Nu blir det kul!
Då kör vi!
Jag är så taggad.
-Japp, mannen! -Fullt påställ!
Jag ska leda Corning-laget.
Jag ska visa Tom och Eric hur jag tänker med gatstenen, så kör de på.
-Mer textur här, gå loss på ytan. -Japp.
Helen och jag tar kanindelarna.
Ska stoppningen komma ut ur kroppen eller en tass?
Mitt på kroppen blir bra.
Jag är inte så bra på att sirra glas, så det tar Eric.
Vilken resa det varit.
Det är nu det gäller, allt jag har gjort var för att hamna här.
Det känns så bra att ha nått så här långt i tävlingen.
Min man uppmuntrade mig att söka.
Han förlorade sin kamp mot cancern.
Så jag sa "okej, jag deltar". Och här är jag nu.
Inga svala fläckar nu.
Jag lovar inget.
Har du en förutsägelse om vem som vinner?
Nej, för en sak som gör det underligt att jag står här är
att jag inte tycker att man kan vinna i konst.
Att vinna i konst är att få fortsätta med sin konst.
Jag började min konstnärsbana som målare.
Men första gången jag steg in i hyttan släppte jag allt och har inte målat mer.
Sen dess är det bara glas som gäller.
Vi säger ju att förstapriset förändrar livet. Hur sant är det?
Helt otroligt sant.
Förstapriset är ju enastående.
Jag har blåst glas i 20 år och har inga besparingar och äger ingenting.
Att faktiskt ha pengar på banken
och få en tjänst på Corning skulle vara en dröm som besannats.
Det är en enorm förändring för många konstnärer.
Jobba, jobba.
SKÄR DÄR GLASET SEPARERAS FRÅN GLASBLÅSARPIPAN
Det här verket representerar min resa, min vilja att sträva på.
Det är väldigt viktigt att sfären är färgglad, för den representerar hoppet.
Så jag använder mig av varma färger.
Rött och gult som visar en eldig ande.
Jag bestämde mig för att använda en murriniteknik.
Jag vill använda murrini för att skapa ett rätt enhetligt och runt mönster.
Det är mycket trasig stav.
Den går bara sönder. Precis som den andra.
Så ska det ju inte vara.
Det uppstår nån reaktion i glaset som får allt att splittras.
Ja, det är dessvärre sånt som bara händer ibland.
Jag måste ändra i planen, och nu har jag förlorat två timmar.
Jag kör på samma plan men med en annan färgpalett och hoppas att det funkar.
TID KVAR: SEX TIMMAR
Jag jobbar med kaninens textur.
Jag vill se till att den ser ut som en gosedjur.
Det är det här som skapar fluffkänslan.
Kaninen, en bortkastad leksak, tar ju upp förlorad oskuldsfullhet.
Min far dog när jag var tio.
Det är inget jag pratar mycket om, men det har påverkat mig i mitt liv.
Den här delen av skapandet är renande för mig, det är så jag hanterar allt.
Det är väl därför jag gör det.
Det var precis det här jag tänkte mig.
I år är det första gången
som den vinnande installationen ställs ut på Corning Museum of Glass.
Hur stor betydelse har det för konstnären?
Jag hoppas att det kan få stor betydelse.
Corning Museum of Glass är världens mest framstående glasmuseum.
Bra.
En otrolig plattform många konstnärer drömmer om.
Allt har lett fram till det här, det är det man har tänkt på.
Jag har inte tänkt på att ställas ut på Corning, jag vill inte förstöra det.
Johns lag lägger ner mycket tid på att skapa textur på olika delar.
Alltså, mycket tid. Jag hoppas att det lönar sig.
Hittills har jag gjort kaninhuvudet
och vi har en hög tegelsten, och här är kaninkroppen.
Bara en "harsmån" till.
Det tar tid.
Jag är väldigt noga med färger och så, allt måste bli rätt.
Vänta, blir det här baklänges?
Det är fel håll.
Jag lät huvudet vila på ena sidan.
Och så skulpterade jag kroppen åt det andra hållet.
Jag gjorde fel, jag fixar det nu.
Så där.
Lyckligtvis var delen redan varm, så vi floppade den åt andra hållet.
"Att vara glaskonstnär hänger inte på vad man kan göra
utan vad man kan fixa."
Vi råkade på ett litet kompatibilitetsproblem.
De varma färgerna exploderar, så vi måste använda en annan palett.
Jag byter till kalla färger som blått och grönt och lila.
De går också sönder.
-Inte bra. -Men vad är det här?
Det går precis likadant.
-Det splittras utifrån. -Precis.
Helt galet.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Inkompatibilitet kan inträffa, men vi har haft samma glas hela tiden.
Hon kanske använde det på ett nytt sätt.
Hur är det, Minhi?
Inte bra.
Jag vill inte vinna för att nåt går fel och hindrar henne.
Jag vill att hon lyckas och gör nåt mäktigt.
Där gick en massa tid förlorad.
Jag känner mig helt slagen.
Jag har stängt av, jag kan inte tänka och vet inte vad jag ska göra.
Klarar du dig?
Du klarar det.
Sluta grubbla, du klarar dig.
Du fixar det.
Katherines försäkran att jag klarar det var precis vad jag behövde höra.
Såja. Lycka till.
Jag inser att jag bara måste fortsätta framåt.
I stället för att använda färgtappar som ju inte funkar, så tar jag kross.
Så jag byter från murrini till stavar.
Nu får vi i alla fall eldfängda färger igen.
Det ordnar sig.
Fyra timmar har gått och det är fyra timmar kvar. Ni är halvvägs igenom.
Värm.
-Släppa efter? -Ja.
-Hej, Katherine. -Hej, John.
Vad hoppas du uppnå med installationen?
Jag vill skapa nåt som är fångar folk på ett nytt sätt.
Verket handlar inte bara om glaset i rummet, utan också om rummet.
Kan det vara riskabelt?
Det skrämmer mig lite, men jag har kört på magkänsla hela tiden.
Finaluppgiften är viktig för mig,
så jag bestämde mig för att det skulle bli tävlingens minsta verk från mig.
-Jag låter dig jobba på. Lycka till. -Tack.
KORKPADDLAR SLÄTAR UT OCH PLATTAR TILL GLASET UTAN ATT SÄNKA VÄRMEN
Japp, det här ser ju ut som eld.
Under arbetet med verket som handlar om att utstå utmaningar och livets törnar,
så går jag igenom just sånt.
Det är helt klart dags för upprättelse,
det är nu jag hittar styrkan och gasar på.
Mitt enda alternativ är att lägga mig ner och ge upp. Och det gör jag inte.
Jag reser mig.
Jag monterar min kanin varm.
Det är upp.
Jag gör så för att det ser som mest naturligt ut.
Och det är viktigt att gosedjuret ser ut så här.
Jättefint.
Den ligger åt rätt håll.
Färgerna ser bra ut. Coolt.
Nu gör vi den stora sfären.
Inte i murrini, men i min färgpalett.
Den är stor och mäktig.
Och den här virvlande massan är faktiskt bättre på flera sätt.
Så det känns bra!
Alla lyfter och drar.
Vackert.
Där far det!
Den är allt jag har i kylugnen.
Allt annat återstår att få klart.
TID KVAR: EN OCH EN HALV TIMME
Nu måste jag göra en liten blomma.
Det är den som ska komma ut ur kaninen.
När jag kom hit kände jag mig hotad av alla.
Jag vill visa för mig själv och omvärlden
att om jag är sann mot mig själv och skapar viktiga saker, så kan jag vinna.
Den här blev bra.
Nu jobbar alla på mörkret.
Tillsammans.
Det här är en tjärliknande substans
som försöker dränka min uppåtsträvande bubbla.
-Har du den? -Japp.
Jag la just in verkets största och svartaste droppe i kylugnen.
Glasblåsare! Fyrtiofem minuter kvar!
Det viktigaste är att få fram alla smådelar.
Mycket att göra på kort tid.
Så jag är helt klart nervös.
Vänd.
Värm den åt mig.
Såja.
Vad gör en installation riktigt bra jämfört med ett standardverk?
Man ser inte bara till kompositionen, utan också hur rummet utnyttjas.
De flesta har svårt att arbeta i installationsformatet.
Man måste tänka i termer av komponenter eller multiplar
för att skapa närvaro i rummet.
Själva installationen kan ärligt talat vara
svårare att få till än själva föremålen.
Det är en sak att visa ett föremål,
en helt annan att skapa en miljökänsla.
Så där. Rakt ner.
Japp.
Det här är det som växer upp mellan gatstenarna på marken.
Det blir coolt!
Man anar redan kläggig svärta.
Femton minuter kvar! Få in era sista föremål i kylugnen!
-Hett och drypande? -Japp.
Tiden börjar rinna ut och jag känner att jag har nog för att se min vision.
Blir det som jag tänker mig det blir det mitt favoritverk.
Men jag vet inte om det funkar förrän det är installerat.
Bara fem minuter kvar, Minhi!
Vackert.
-På sidan går bra. -Mäktigt.
-Snyggt jobbat. -Tackar.
Tio uppgifter klara. Jag kommer att sakna stället.
Bravo, laget! Ni är super!
När jag har satt installationen har jag nått ända fram.
-Gratulerar. -Tack.
Vi ska lägga ut gatstenarna och så krossa glas och lägga runt dem.
Jag har gjort installationer förut, men de brukar ta månader och år att få till.
Vi kan bygga upp lite djup också.
Jag vill att betraktaren ska se en väldigt fridfull plats.
Och sen upptäcka oväntade saker.
Kaninen ska vara här, ja, i hörnet.
Vilken hänger lägst?
-Den här? -Den svarta delen.
Utan sfären, utan den centrala pelaren, blir det ingenting.
Bra, då kör vi.
Så det är det jag allt fokus på i början.
-Bra, jag skarvar här. -Så gör vi.
Det som oroar mig mest är att tallrikarna vi gjorde måste radas upp sömlöst
och framstå som brutet golv.
Det ser coolt ut.
Och så koppla det här?
Jag måste lösa hur delarna ska länkas,
och jag vill fylla min sida så mycket jag kan.
Jag ska inte rubba den, bara limma.
Det börjar bli lite nervöst,
för eftersom allt är sammankopplat kan en glidning sänka alltihop.
Akta baksidan på den.
-Var försiktig. -Det är jag.
Man lever farligt.
Det är nog mitt bästa verk i tävlingen här.
Det här är ett fint sista verk
för det handlar om hopp och om att se framåt.
Hör ni, vi lyckades!
-Tack, hör ni. Mäktig insats. -Japp!
Ni var helgrymma.
Gruppkram!
Såja.
UTSTÄLLNING
Jag hoppas att domarna känner av allt jag laddat verket med:
Kampen och prestationen att lyckas arbeta sig igenom kampen.
Jag har kommit igenom nåt riktigt mörkt,
och ser fram emot nåt så ljust.
Konceptet härleds ur det vita rummet.
Jag vill att folk ska stiga in i det tomma rummet
och se att upp ur det skjuter liv fram och hittar ett sätt att skina.
Välkomna till finalens utställning.
Det här är Minhis halva av utställningen.
Det är verkligen glädjande att se att Minhi lyckades.
Mycket imponerad att hon lyckats ta nåt som verkade
på väg att spåra ur och skapa en sammanhållen vision.
Och det är väl det verket handlar om:
Att kunna hämta sig från en svår tid och göra nåt kraftfullt.
Jag gillar verkligen hur de här strängarna och pölarna av tjära
kommer i kontakt med somliga ytor.
Som den som går över kanten, en animering som verkligen för fram hennes idé.
Ja, hon använder rummet och sakerna i rummet väldigt effektivt.
Ja, absolut.
Jag gillar verkligen kontrasten mellan det, ljusa och lätta i den här formen
och svärtan i alla de andra formerna.
Jag är inte säker på att lösningen med ränderna var det hon först tänkte sig.
Men det är nåt i formen och färgerna som får en att tänka på
en varmluftsballong på väg upp.
Och på så sätt för hon sitt koncept framåt
på ett visuellt trevligt och tankeväckande sätt.
Men jag försöker att inte se
silikonet på olika ställen.
Jag vet inte om det beror på bristande erfarenhet eller tidsbrist.
Det kan finnas många skäl, men jag önskar att det hade skötts lite snyggare.
Hur svårt är det att ta med många verk i en installation?
Jättesvårt.
Folk ägnar vanligtvis månader åt att förbereda och planera och skapa delar.
Att göra allt det på så kort tid är verkligen en utmaning.
Det är riktigt imponerande.
Och det här är John Morans del av galleriet.
"Mjukiskaninen som slängts åt sidan
må vara trasig, men den är också en källa till nytt liv."
Han gör nåt intressant med rummet.
Den vita och trasiga kaklet är rätt intressant.
Det är som om det brutit igenom, och jag diggar grönskan här.
Det måste ha tagit sin tid att bränna ihop kross.
Jag får en massa känslor, och det är väl bra… Oväntade känslor.
Och jag har nog inte riktigt bestämt mig än för hur jag tycker att det funkar.
Skulle du kanske säga att John kör på "less is more"?
Jag ser det inte som minimalism, för det han har här är tätt.
Det är många detaljer, färger och texturer, mycket realism.
Och kaninen ser ut att vara mjuk och att ha varit älskad och tappad ur vagnen.
-Och kanske överkörd av en bil. -Jösses!
Det är mycket.
Det är inte bara en tanke som visas upp, den förkroppsligas,
så jag tror nog att han är ett slags maximalist, nu när jag ser efter.
Det är intressant att verket aktiverar golvet.
-Originellt. -Det är det.
Det återstår fortfarande att se om det lönade sig eller ej.
Hur tänker och känner ni kring den här mindre delen där lite gräs skjuter upp?
Det gillar jag.
Jag tycker att det sammanfattar allt han försöker göra.
Det är mycket mer ödmjukt än det här borta.
Han skulle säkert inte vara bekväm med att bara visa upp det
när så mycket står på spel, men det skulle vara lyckat.
Två väldigt olika konstnärer med två väldigt olika konstinstallationer.
Dags att fatta beslut. Vem skapade bäst glas, John eller Minhi?
Det var färre teknikfrågor i John Morans verk.
Minhis koncept var tydligare och mer tydligt artikulerat.
Det händer mycket i John Morans verk och det rör till det lite,
men samtidigt öppnar det kanske för andra tolkningar också.
Vilken av dem växte som mes under tävlingens gång?
John började på en hög färdighetsnivå.
Och han visade att han besatt förmågan att göra det gång på gång.
Minhis resa från den där spegelsaken
till där hon är nu visar på såväl utveckling som experimentlusta.
Rätt otroligt.
-Så ni har beslutat er, båda två? -Ja.
Det här var nåt av det bästa i mitt liv.
Hur det än går har jag gjort det jag kom för.
Och jag far härifrån som en bättre konstnär och en starkare människa.
När jag kom hit trodde jag att jag gjorde det här för min make Jesse,
men nu inser jag att jag gjorde det för min egen skull.
Och vad mer kunde jag ha bett om?
Minhi. John. Ni är två väldigt kreativa och beslutsamma glasblåsare.
Jag är imponerad och rätt stolt över att se vad ni har skapat.
Båda era visningar var otroligt ambitiösa. Helt otroligt.
Tack.
John. Du var ett av "de tunga namnen", men tog det aldrig för givet.
Gång på gång satsade du fullt ut.
Du vilade inte på dina lagrar.
Du lyckades leverera och vara sann mot dig själv.
Och det var så du tog dig till finalen.
Tack.
Minhi, vår joker. Du var lite skakig när du kom hit.
Du kämpade med sorg och verkade osäker.
Men genom tävlingen har vi sett dig använda hyttan som ett sätt att läka.
Vi tror på dig, Minhi, och vi hoppas att du också gör det.
Det gör jag.
Vi har fattat ett beslut.
Den här säsongens Blown Away-mästare är…
…John.
Du är mäktig, Minhi.
-Härligt att vara här med dig. -Grattis, du är officiellt "Glasmästare".
Tack så mycket.
-Tack för allt. -Gratulerar.
Jag är så stolt, jag har nog inte varit så stolt förut.
Jag kom hit spänd och hoppfull,
och nu är jag Blown Away-mästare, och det är fortfarande svårt att tro.
Bra jobbat, Minhi.
Jag har lärt mig att kampen finns.
Men om man öppnar ögonen och ser sig omkring
så lovar jag att det finns nåt att le åt.
Tack för allt, allvarligt. Jag vet inte vad jag ska säga.
Du är otrolig!
Jag vet inte vad som väntar.
Jag tänker fortsätta att skapa.
Jag har lite idéer, så jag vill tillbaka till hyttan.
Undertexter: Henrik Brandendorff Tack till Stefan Erlandsson