Det är inte ofta man inser i realtid vilken tur man har med ett visst jobb.
Det här har hållit fast vid det jag drömde om att det skulle bli.
Mer än nån annan serie
har det varit en kollaborativ miljö.
Det är som en lagsport.
Det har varit underbart för alla.
Det har förändrat mitt liv,
inte bara yrkesmässigt, utan privat.
Jag har träffat mina bästa vänner, och det har varit ett äventyr.
Vi har haft turen på vår sida, att ha hittat nånting
som är så framgångsrikt och populärt.
Jag släpper inte taget förrän jag vet att det är omöjligt.
Älskar du mig, gör du likadant.
FARVÄL TILL OZARK
OZARKS TILLKOMST
Bill Dubuque skrev pilotavsnittet.
När han växte upp var han i Ozarks om somrarna.
Men Bill skriver långfilmer och han bor i St. Louis.
Så det behövde nån som kunde ta över tyglarna.
Och då kom jag in i bilden.
Chris fick med mig ombord.
Det var en bra historia om en familj som kämpar i desperata omständigheter.
Och jag gillade klasskampen
mellan familjen Byrde från Chicago, som haft ett bekvämt liv,
och familjen Langmore, paret Snell och en del andra,
som ytterst visar sig vara klokare och smartare än dem, många gånger.
Jag minns tydligt att det snabbt blev en otroligt livfull värld,
vilket är nåt man alltid strävar efter,
i synnerhet när man tänker sig att skriva för timslånga avsnitt.
Man vill ha en värld
som kan upprätthålla alla färgstarka gestalter.
Jag kommer ihåg att dialogen var så verklig.
Det var spännande, men också en utmaning.
Jag undrade hur jag skulle kunna bidra
till den här rika bildvärlden.
Vi hoppas att det går att relatera till.
trots att de flesta inte tvättar pengar åt en mexikansk drogkartell.
Jag är tacksam över att vi nådde ända fram till den tänkta mållinjen.
Att vi inte tvingades lägga ner innan vi hittade ett slut
som vi hoppas är tillfredsställande.
De ville ha Jason i huvudrollen, och han sa i princip:
"Ja, om jag får regissera."
Några av de tidigaste minnena är att få de första stegen avklarade,
som att få med Laura Linney,
att övertala MRC att låta mig regissera hela första säsongen
och sen inte kunna göra det på grund av schemaläggningen.
Nu måste vi klara av att öppna ett jävla kasino.
Jag ville inte göra en serie.
Men jag var nyfiken på vad Jason skulle göra.
Sen pratade jag med Chris och han var toppen,
så jag tänkte: "Okej."
Jag sa till författarna: "Laura Linney. Vi får inte suga.
Det är inte okej att suga om hon ska vara med i serien."
Självklart.
Ingen av oss hade en aning om vad det skulle bli av serien,
eller om den ens skulle bli av.
Man kan inte riktigt fatta hur serien verkar utifrån,
men det har betytt mycket att så många gillar den,
och hur många som väljer att ha den i sina liv.
Att de gillar karaktärerna.
Alla visste att manusen var fantastiska
och att alla som skulle vara med var fantastiska.
Allting klaffade, och nåt magiskt hände.
Just det.
Och om pappa var här så hade ni fått se på fan.
Ska jag hälsa honom att ni inte ger mig respekt?
Trodde inte det.
FÄRGSTARKA ROLLFIGURER
Det största tecknet på ett bra drama är nog rollfigurerna.
Ett drama med figurer som känns äkta och naturliga.
God morgon.
Vi var bortskämda i författarrummet, med Jason och Laura.
Ärligt talat, om Jason inte var så otroligt lätt att tycka om,
så hade folk kanske inte köpt det.
Det gav oss en stor hjälp på traven.
Chris sa att serien handlade om familjerna Byrde och Langmore.
Naturligtvis är det som driver handlingen själva pengatvätten,
men det är inte seriens hjärta.
Det är ett drama om två familjer med mycket olika förutsättningar,
och hur de samarbetar,
hur de konkurrerar och reagerar på varann.
Familjen Langmore kan man säga är som Byrdes fattiga kusiner.
De måste kämpa för att hålla ihop familjen
på grund av problemen, våldet och brotten i deras liv.
Den första säsongen av Ozark var jobbig,
därför att jag är inte aggressiv.
Jag har inte Ruths självförtroende.
-Mycket lustigt. -Håll käften!
Jag jobbar med Martin så att jag lär mig tvätta pengar åt oss.
Jag är inte så där stentuff.
Ska jag klämma ut silikonet?
Vad tycker du om det?
Det intressanta med Ruth, som jag kunde knyta an till,
är att hon är känslig.
Familjen Langmore lider av en sorts kapitalism-förbannelse.
Jag tror man känner igen sig.
Även om vi inte kommer från riktigt så knäppa familjer,
så kan vi känna igen människor.
Ge mig lite tid och ta hit honom.
Du var tydlig och har varit tålmodig.
Sen har vi paret Snell, och det är en historia om fördrivna människor.
Darlenes normer är olika våra egna.
Jag skulle tro att hennes liv var toppen tills familjen Byrde kom till stan.
De skulle vara småodlare om de inte hade tvingats flytta.
Snells är en annan pressad familj.
-Hej, kom in. -Hej, Maya.
Charlotte, kan du vara snäll och göra Maya hemmastadd…
Det var inte så här jag såg mammaledigheten.
Maya är arbetsnarkoman, men bara för att hon bryr sig.
Hon gör inte bara ett jobb där hon stämplar in och ut.
Hon har ett uppdrag.
Ät nåt.
Omar Navarro leder den mexikanska kartellen
som Marty och Wendy blir indragna i.
Och Maya Miller är nån som Navarro inser
kan bli ännu en tillgång.
Och han tror att det är möjligt därför att han litar på Marty.
Så när Marty nämner
att det finns en möjlighet att FBI-agenten kan vara av nytta,
då blir han nyfiken på henne.
Säsong tre började med "Marty mot Wendy",
men mot slutet av säsongen visste de att inget var möjligt
om de inte samarbetade.
Vill du göra det här?
Kommer du nära mig, min familj eller Ruth,
så kommer du att se din son hänga från en bro i Juarez.
Hela familjen har fått bli lite mer kreativa
i medlen som helgar ändamålen.
Marty har förändrats. Han har tänjt på sin moral.
Han kan rättfärdiga mycket mer
än den renhårigare versionen av Marty från säsong ett.
Om Marty var lika allergisk mot att bryta mot lagen nu som då,
skulle han ange sig själv och serien vore slut.
Älskar dig.
Och jag dig.
Det är svårt att tala om roller
på ett objektivt sätt medan jag gestaltar dem.
Om några år kanske jag kan se tillbaka och förstå mer.
Wendy är komplicerad.
Hon är kärleksfull och arg, hon är hungrig och rädd,
hon är frustrerad. Hon är allt det.
Jag tror att många är allt det.
Jag började filma när jag var 16 och nu är jag 21.
Så Charlotte och jag har delat många erfarenheter,
och vi har vuxit upp tillsammans. Hon har förblivit sann mot sig själv.
Jonah är den som är mest med på noterna,
så han börjar få problem med familjen.
Affärerna är deras liv, vare sig de vill det eller inte.
Och han är duktig på det.
På nåt märkligt sätt, eftersom de genomlevt vansinnigheterna,
förstår bara de två varann.
Det viktiga är
att om allt går väl har vi ett löfte om att vi är fria från vår skuld.
Om ett halvår kan vi lämna det här.
Nåt av det mest fascinerande
och det som lockar publiken, är att inget är förutsägbart.
Herregud!
Ozark är en dödlig bergochdalbana.
Och vad mer kan man begära förutom kaos och spänning?
Vad fan är det där?
Det händer jämt nåt sanslöst,
som man kan prata med alla på inspelningen om.
I dag går det inte att vekna.
Jag saknar fortfarande Buddy.
Rollfiguren och skådespelaren.
Jag saknar Harris Yulin och den där figuren.
En stor vändpunkt kom när jag dödade käre Peter Mullan,
som spelade min förste man Jacob.
Jag älskar dig, Jacob.
Vila nu.
Ben kommer till stan, och: "Antingen räddar vi Ben och dör,
eller så gör vi oss av med honom och alla andra får en chans."
Chris ringde mig några veckor innan vi började filma nåt.
Han berättade vad som skulle hända Ben.
Han kommer till stan,
han slutar att ta sin medicin och spårar ur.
"Och till slut dör du."
Så jag visste vad som skulle hända.
Jag kände att jag fick ta tillvara på upplevelsen.
Vilka vackra människor…
-Jättefint. -Vilken härlig dag.
Nån som fick skylla sig själv var nog Helen.
Hon lurade alla parter i Ozarks,
hon spelade spel med allihop.
Jag såg dig inte som Ozark-typen.
Anpassa dig eller dö.
Jag älskade rollen.
Publiken tyckte om Helen.
Jag tror delvis att det var för att hon var kvinna.
Jag tror att det blir mer överraskande på nåt vis.
Och så var det delvis för att manuset var fantastiskt,
och replikerna var så underbara.
Vi vet förstås båda två att de satte dig i skiten.
Jag var med i en säsong, och sen erbjöds jag en till.
Som skådespelare vet man att om det händer
så dör man. Vad kan annars hända?
Jag hoppas att resan gick bra.
Jag vet inte hur många gånger vi repade koreografin, kameran,
de tekniska genomgångarna.
Ett oändligt antal gånger.
Vi spikade det på en tagning.
Det var förkrossande att veta att jag skulle dö.
Men jag kände det på mig.
Man kan inte låta nån som Darlene leva för länge.
Hon måste få sitt straff.
Jag tror att om vi…
Att döda Wyatt? Förkrossande.
Han var på sätt och vis oskyldig. Det var ingen slump eller så,
men han utgjorde inget hot mot kartellens affärer.
Han bara fångas i korselden.
När jag fick reda på att Wyatt och jag skulle bli tillsammans…
Det var fantastiskt.
Jag tyckte att det var ett djärvt grepp som de tog.
Jag har varit med länge nog för att veta vad jag gör.
Jag ringde Charlie, och han skrattade i två minuter
innan han sa nåt.
Han bara asgarvade.
Chris Mundy ringde och talade om det
ett par månader innan vi började filma. Vi brast ut i skratt.
Han nämnde att det började som ett skämt i författarrummet.
"Tänk om Darlene och Wyatt skulle bli ett par?"
Chris ringde mig och sa: "Du, jag måste prata med dig."
Jag sa: "Om vadå?"
Han tvekade…
Och jag sa: "Låt mig gissa. Ska jag dö?"
"Ja. Hur visste du det?"
Jag sa: "Det är som en grekisk tragedi."
Hon ville komma ifrån platsen där hon befann sig.
Hon kände sig fast, som om hon skulle bli kvar
i resten av sitt liv.
Hon ville nåt bättre, men visste inte hur hon skulle få det.
Beslutet att ta död på Ruth var det svåraste i hela serien.
Vi nådde plötsligt en punkt när berättelsen krävde det.
Det måste finnas konsekvenser.
Familjen Byrde var som en invasiv art
som kom dit och utplånade… Alla Langmores var borta.
Det skulle klinga falskt om Ruth inte dog.
I vår värld är det bra att vara en av de smarta.
Kom ihåg det.
KREATÖRERNA
Seriens framgång beror på tre personer:
Jason Bateman, Patrick Markey och Chris Mundy.
Och de tre tillsammans har varit en enastående trio.
Det viktigaste i en serie anser jag är manuset.
Jag har sett hur alla jobbar, och hur hårt de jobbar.
Det börjar i toppen.
Chris Mundy är inte bara sanslöst begåvad,
och alla vet det,
men han är himla hygglig och det anger tonen för allt.
Han är en drömförfattare,
alltså nån som är mottaglig för reaktioner och förslag.
Han är glasklar över dramats teman,
var allt passar in, hur man vilseleder. Allting är väldigt smart.
Han har verkligen varit tongivande i gemenskapen
som vi har haft på Ozark.
Jag ska vara den klyschiga som säger att vi är en familj,
men det är sant.
Det finns ingen i teamet, bland skådespelare och chaufförer,
som inte är jättehygglig.
Som ringar på vattnet.
Det går inte att överdriva hur nära vi är varann allihop.
Från showrunners, producenter, skådisar,
till passare och elektriker, scenografi, alla.
Vi tycker så mycket om varann, och alla trivs tillsammans.
-Snyggt! -Jippi!
NYA RÖSTER KOMMER IN
Jag brukar säga till regissörerna att det är deras inspelning.
Filma det som ni vill se, precis som på en film.
Vi har haft toppenregissörer, många jag jobbat med tidigare.
Dels de som kom in under de första två åren,
när vi kände oss fram och anlitade olika regissörer.
Jag gillar att jobba med och träffa alla regissörer,
lära mig deras stil och hur de tolkar olika scener.
Det är speciellt. Man lär sig så mycket.
Jag tycker synd om regissörer som gästar en serie
där alla känner varann så väl
och har en delad historia, och man är den nya.
Det kräver att man förbereder sig och gör allt i noga detalj,
både bakom och framför kameran.
Och alla gillar det, tror jag.
Jag visste när jag började, var väl förberedd.
Jag såg de första tre säsongerna typ 47 miljoner gånger
för att se de olika stilarna, och var man kan sätta sin prägel
samtidigt som man är trogen det Jason och de andra skapade:
Bildestetiken och känslan i dramat.
Seriens producenter tar väl hand om mig som regissör.
De tar väl hand om skådespelare och alla i teamet.
Det gör mitt jobb lättare och trevligare.
Alla var härliga att jobba med, och vilket otroligt team.
Man hade en väldigt solid grund
med så erfarna medarbetare.
Vi var lyckosamma förra året med Robin Wright,
och att få tillbaka Amanda.
Skillnaden mellan att vara skådis och regissör är ganska uppenbar.
Som regissör måste man förstå helheten i varje avsnitt,
i varje scen och tagning,
varje karaktär, deras utveckling och motivering, och allt möjligt
som man kan få en fråga om.
Jag gillar Jason som regissör. Han är bäst.
Alla är bra, men jag gillar Jason.
Jag borde fan döda dig.
Kom igen då.
Han vet vad han vill
Vänta och se.
…och han är himla kul. Humor räcker långt.
Dumma subba!
Kom nu.
Han är snäll, och han vill det bästa för sina skådespelare.
En sak med serien som var spännande,
var att han litade på manus och vi litade på regin.
Han är väldigt noggrann.
Han har tillbringat hela livet på inspelningar,
och han har sugit i sig allt.
Han är passionerad. Det är nåt han tillför
i regin av Ozark vad gäller den visuella stilen.
Han satte stilen och känslan,
och det har han fortsatt med igenom hela serien.
Det är en paus i låttexten där.
En gitarr över klippet vore enklare, ljudmässigt.
Hade ni roligt?
Från första början hade Jason och Patrick Markey
bett mig att regissera.
Vi var många som bad henne, men hon är så väl förberedd.
Det är teaterutbildningen,
och det finns inget som hon inte är beredd på.
Och hon var likadan som regissör.
Hon har oklanderlig smak.
Efter en timme den första dagen, såg alla att det var
som om hon gjort det lika länge som skådespelandet.
Jag gjorde det och är mycket nöjd. Jag stormtrivdes.
-Va? -Hör du!
Om du säger så igen,
kan jag ringa nån och ha ihjäl dig.
-Vad fan sa du? -Du hörde. Ska jag upprepa det?
-Sätt dig i bilen. -Glöm det, bitch.
Sug min kuk, skitstövel!
Men jag skyller på dem. Helt och fullt.
EN UNIK STIL OCH KÄNSLA
Serien är effektiv i sitt berättande, och den har sin egen skönhet.
De visuella referenserna är viktiga,
därför att det man ser i bild sätter tonen för publiken.
Det är meningen att man ska skruva på sig,
därför att familjen har problem som inte är förutsägbara.
Vi kör inte en massa snabba klipp
och tonerna, särskilt i början, var svala.
Vi ville att publiken skulle behöva jobba en smula,
och bli belönade för det.
Den dämpade belysningen, användningen av ljus och skugga,
de kalla, nertonade färgerna. Allt det, tillsammans med musiken
och hur allt klipps samman,
skapar förhoppningsvis lite atmosfär.
Mitt jobb är att skapa rum för skådespelarna
och för manuset.
Och serien är så välskriven
att jag får mycket information från handlingen och manus.
Sjön ligger precis där. Den är alltid med i bakgrunden.
Man känner av världen även i intima familjestunder.
Det gör serien en stor tjänst.
George har hittat fina miljöer att rikta kameran mot i alla år.
Och vårt team har gett oss alla möjliga snygga och tuffa miljöer.
Andra skickliga medarbetare, är de som pusslar ihop miljöerna.
Jag har alltid känt att jag varit på en hacienda i Mexiko.
Familjens hus betyder så mycket.
Det blev som en karaktär.
Vi var så glada när vi var där.
Det är slående vackert.
Huset var exakt som i manuset.
Vi hade tur som hittade det,
och vår produktionsdesigner David Bomba, har varit toppen.
Charlottes rum är i studion,
och när jag går in i det och jobbar,
tänker jag alltid på första gången jag såg det.
Det har gjort ett stort intryck.
Jag saknar husvagnarna. Det är så rofyllt.
Man kan tillbringa dagen där, sitta vid vattnet, umgås.
Ändå händer de mest våldsamma sakerna där.
Särskilt i första säsongen när det var fler i familjen,
kändes det som ett party.
Fyrverkerier och fiskestunder.
Jag har många fina minnen från Langmores husvagnar.
Snells egendom är sanslös.
Det var min favoritplats.
Jag älskar huset.
Ozark har en speciell stil som vi kunde etablera från början.
HYLLNINGAR
Emmyn för bästa kvinnliga biroll i en dramaserie…
-Jag har en Oscar… -…går till…
Julia Garner.
Jag känner mig så lyckligt lottad att jag fick rollen.
Och jag älskar Ruth.
Det känns bra att bli erkänd för jobbet man gör.
Många utmärkelser kommer från människor som vi jobbat med.
Jag älskar att spela Ruth,
och varje dag känner jag mig så lyckosam över det jag gör.
Och…ja, det är speciellt. Tack så mycket.
Jag ska aldrig glömma det. Tack så mycket. Tack!
Gensvaret och stödet, kritikernas uppmuntran,
det är nåt som alla uppskattar.
Erkännandet för regin var ödmjukande och överraskande.
Emmyn för bästa regi av en dramaserie går till…
-Jason Bateman. -…Jason Bateman, Ozark.
Jag kan inte hålla i den här utan alla de andra
som gör den här serien. Jag har sån tur att få jobba med dem,
särskilt som regissör. Tack ska ni ha.
Det betydde mycket,
därför att det var det som lockade mig till det här.
Jason Bateman, Ozark.
Tack, Ozarks manusförfattare.
Mina medarbetare kan jag tacka personligen i morgon.
Tack.
När folk gillar serien lika mycket som vi gör,
så är det tillfredsställande.
Det känns bra. Det känns rätt.
Bästa skådespelare går till…
-Jason Bateman. -…Jason Bateman.
EN SISTA TILLBAKABLICK
Vi vet att slutet kommer att bli jobbigt.
Jag är glad att Jason regisserar, som i början.
-…från henne blir bättre. -Ja.
Det är som en lagsport,
med så många moment där allt att spåra ur.
Det är en familj som vi levt med i fem år, med fina minnen.
När jag började, trodde jag att serien skulle vara dämpad.
Men det är raka motsatsen. Vi är en massa knäppskallar.
Vi skämtar mycket.
Peter och jag stod vid buffén
och försökte välja gasig mat innan vi filmade.
Vi vill göra folk mätta och glada. Ingen vill vara hangry.
Jag sa typ: "Täpp igen glappkäften och dra åt helvete."
Det var en riktigt kul replik.
Men det var en tungvrickare.
"Jag får inte tabba mig, den är för rolig att säga fel på."
Täpp igen glappkäften och dra åt helvete!
Den första säsongen var det otroligt varmt,
och flugor tog sig in för att slippa hettan
och de sabbade tagningarna.
Jason erbjöd betalning om man smällde en fluga.
Tjugo dollar flugan.
Alla satte igång och Jason sa:
"Jag ger dig 100 dollar om du kan fånga en oskadd."
Jag tog en från sirapsflaskan, och jag har inte fått de 200 dollarna
som jag förtjänade. Jason, om du ser det här…
Hit med pengarna.
En 200-dollarsskuld till Skylar låter vagt bekant.
Jag säger inte att det inte hände. Vi ska nog reda ut det,
men det blir inga 200.
En sjö i Ozarks?
Ja. södra Missouri. Lantisrivieran.
Allt som är med i finalen fanns i seriens DNA från början.
Det allra första vi filmade för pilotavsnittet,
var en liten scen med honom i familjens trädgård i Chicago.
Han lämnade ett meddelande till Bruce, men vi klippte bort det.
Vi använde det som ett minne i den här säsongen.
Det är en gammal tagning som ingen har sett.
Hej, Bruce. Marty.
Vi slår till på det där kontoret.
Vi gör slag i saken.
Det har varit en spännande upplevelse.
Och så blev det en succé,
det fångade tidsandan.
Laura, så klart, och JB. Lilla Ruth var som ett blixtnedslag.
Julia Garner fick oss att häpna.
Vi har varit välsignade.
Vi är tacksamma för framgången.
Efter så många säsonger av död och förstörelse,
borde vi vara bra på att ta farväl av medarbetare.
Men det blir otroligt sorgligt.
Jag har vuxit upp med serien.
Jag har fostrats av de bästa i branschen.
Jag har lärt mig så mycket,
och jag har sån tur att det var just på Ozark.
Det har varit fantastiskt
att jobba med unga personer och kunna visa dem:
"Så här jobbar man, så här förbereder man sig."
Man vill inte tvinga på dem nåt,
men man hoppas att man kan ge dem verktyg
som de kan ta med sig till nästa jobb.
Vi har jobbat med duktiga och begåvade människor.
Skickliga författare, ett fantastiskt team.
Skådespelarna, från huvudrollsinnehavarna
till de nya som kommit in, har varit fantastiska.
Det kan vara svårt att komma in till nåt etablerat.
Att alltid presentera sig och hälsa nån välkommen,
det är inte nåt som alla gör, men de gjorde det.
Alla kände sig viktiga, önskade och omtyckta.
Jag har jobbat i 22 år.
Jag har aldrig jobbat med ett bättre team i hela min karriär.
Alla är… De är lysande.
Och de gör en av de bästa serierna som går att se just nu.
Det är härligt att se.
Serier slutar och folk skingras.
Vi är som fjädrar i vinden. Vi försvinner.
Men efter en sån här serie
finns det en osynlig tråd som förenar oss.
Alla är så snälla och engagerade.
BRUNO BICHIR SKÅDESPELARE
Det är en toppenserie.
Jag gillar alla. De är trevliga.
Det är som en familj.
De behandlar oss väl. Det har varit en bra serie att jobba på.
Alla i besättningen är sammansvetsade.
Det känns sorgligt när det tar slut.
Vissa kommer man nog att återse, men andra inte.
Så man försöker etsa fast minnen
så djupt man kan medan det går.
Jason och jag pratar om att leva i stunden.
Vi njuter av det här nu och inte tio år framåt i tiden.
Och det har varit toppen.
Utan en publik skulle vi ha varit hemma för fyra år sen.
Alla är tacksamma för stödet.
Och jag är stolt över allas insatser,
som fört oss så här nära målet.
FARVÄL TILL OZARK