NIGÉRIE PROSINEC 2015
ARCHIV DR
Co tomu dítěti je? Co mu je?
- Tomu děcku? - Ano.
- Má hlad. - Mohli bychom mu dát najíst?
Bez jídla, bez vody.
Snímek záchrany Hopea mi změnil život.
Jako by vám někdo dal ránu.
NEUVĚŘITELNÁ PROMĚNA
CHLAPCE NAŘČENÉHO Z ČARODĚJNICTVÍ
DÁNSKO 2023
Najednou se o naši práci začal zajímat celý svět.
Za to jsme celé roky bojovali:
podívejte se na Nigérii, na děti obviňované z čarodějnictví.
V jednu chvíli mě přepadl pocit,
že bych se nejradši vrátila do Dánska, žila běžný život
a prostě...
na všechno zapomněla.
Nejradši bych se někam schovala.
Jmenuji se Anja Ringgren Lovénová,
je mi 44 let.
Sama sebe považuju za filantropku nebo sociální pracovnici.
Vyrostla jsem na severu Dánska.
Žila jsem s mámou, sestrou dvojčetem a starší sestrou.
Táta byl alkoholik, proto od něj máma odešla.
Jako holka jsem chtěla zachránit celý svět
a začala jsem v útlém věku,
když jsem se pokoušela zachránit tátu.
Jak ale může dítě pomoci starému muži,
který se rozhodne takhle pít?
Když nám máma dělala jídlo
a my dvojčata jsme nedojedla,
vždycky nám říkala: "Jestli nechcete dojídat,
zamyslete se nad všemi dětmi v Africe, které mají hlad."
Mým snem od chvíle, kdy mi bylo tak šest sedm let,
bylo jet pomáhat dětem v Africe.
VÍTEJTE V AARHUSU
HOPE ZNAMENÁ NADĚJE
Tančíme?
Davídku,
ty vždycky říkáš, že chceš být fotbalistou,
ale já vím, že tě baví tanec a hudba.
Třeba z tebe bude muzikant nebo tanečník.
Máma umřela v pouhých 53 letech a já jsem pociťovala obrovský vztek.
Po její smrti jsem s obtížemi hledala vlastní identitu.
Bojovala jsem s úzkostí, se ztrátou hmotnosti.
Tři měsíce jsem ležela v nemocnici.
Vážila jsem jen 45 kilo.
Rozhodla jsem se prodat všechno, co jsem v Dánsku měla,
abych získala peníze.
A tak jsem přišla o domov. Abych mohla pomoct dětem v Africe.
NIGÉRIE
Každý ministr zahraničí kdekoliv na světě vám řekne:
"Do Nigérie nejezděte, je to příliš nebezpečné."
Je to velmi chudá země, potýká se s extrémní chudobou.
Lidé tu udělají cokoliv, aby přežili.
Člověk však musí čelit svým strachům
a tím jsem se vždycky řídila. Vždycky jsem čelila svým strachům.
Jak by člověk mohl žít, kdyby to nedělal?
- Připraveni? - Ano.
- Připraveni? - Ano!
Jdeme na to!
Místní lidé jsou velmi přátelští, Nigerijci jsou přátelští.
Jsou to mírumilovní lidé.
Jenže v důsledku extrémní korupce trpí extrémní chudobou.
Jsme rádi, že mezi námi můžeme přivítat naše hosty.
Rád bych na pódium pozval Anju Lovénovou a Martynu,
aby nás přišly pozdravit.
Já jsem přijela z Polska.
- To je v Evropě. - Z Polska!
Cestuji po světě a pro televizi natáčím příběhy
o neuvěřitelných a inspirujících ženách.
Teď je pro mě velmi důležitou ženou Anja.
Přijela jsem sem, abych představila její práci.
Pocházím z velmi vzdálené země.
Z Dánska, na severu Evropy.
Ale mým domovem je Nigérie.
Přesně tak.
V publiku sedí můj syn, který je Nigerijec.
Jeho otec je Nigerijec, takže já jsem Nigerijka.
Přesně tak!
Jsem zakladatelka organizace Land of Hope.
Naším cílem je šířit informace v místních komunitách,
pokoušet se je přesvědčit, že děti nejsou čarodějové.
Mnoho členů Solid Rock nám takové děti pomohlo zachránit.
Jsem vám i církvi velmi vděčná.
Mnozí vidí čarodějnictví úplně ve všem.
Mnozí se domnívají,
že pokud pepřovník nebo mangovník neplodí,
je to kvůli magii.
Možná vám kvůli magii neplodí ani banánovník.
Magie prostupuje všemi aspekty života.
Přistupovat takto ke členům mé církve
by bylo obtížné.
Ale pokud je člověk nevzdělaný, pak je to jednodušší.
Existuje spousta způsobů manipulace.
ZÁCHRANA DĚTSKÝCH ČARODĚJŮ V AFRICE
Tento kazatel označil dané dítě za čarodějnici.
Děti jsou častým cílem.
Lidé věří, že pokud je dítě posedlé,
může zaříkávat a poskvrnit jiné.
Jakmile je dítě obviněno,
navždy si nese stigma
a ostatní se jej bojí.
V roce 2008 jsem viděla dokument
"Záchrana dětských čarodějů v Africe".
Šokoval mě.
O dětech nařčených z čarodějnictví
jsem do té doby nikdy neslyšela.
V Nigérii je každý rok takto obviněno asi 10 000 dětí.
Nic by mě tehdy nepřimělo sem nejet.
Moje první setkání
s tímto kontinentem, s Afrikou,
proběhlo v zemi, jíž se říká teplé srdce Afriky,
v Malawi.
V hlavě jsem měla Nigérii,
ale před cestou do tak nebezpečné země
jsem chtěla získat trochu zkušeností.
Stala jsem se dobrovolnou pozorovatelkou.
Náplní mé práce bylo žít s chudou rodinou v Malawi.
Na jedno nikdy nezapomenu.
V průběhu dětství i dospívání
jsem viděla spoustu dokumentů o africké kultuře.
Viděla a přečetla jsem všechno, co šlo.
Myslela jsem, že vím všechno, že vím, co znamená chudoba.
Rozhodně jsem ale netušila, co to znamená mít hlad.
Co je to hlad.
Po návratu z Malawi
jsem se rozhodla založit vlastní nevládní organizaci.
A soustředit se na obvinění z čarodějnictví v Nigérii.
Godspowere, pojď, něco už bude suché.
Vezmeme to dovnitř.
Tohle je ještě vlhké, tohle je suché.
Tohle je taky suché.
Odneseme to do pokoje.
Řekneš mi, komu to patří?
Princi? Dobře.
Dáme ho do jeho pokoje.
A tohle je Sundayovo? Fajn.
Holky, vy koukáte na televizi?
Měly byste si hrát venku!
Victorio.
Tobě není dobře?
Byla jsi za zdravotnicí?
Bereš prášky? Celá hoříš.
Erneste!
Pověz mi něco o Anje.
Teď tě neuslyší.
Předtím měla tmavé vlasy,
ale teď je má světlé.
Ráda tancuje.
A každé ráno si dává kávu.
Tohle je moje záchrana.
- Pro mě půlku. - Půlku? Dobře.
Jsi jako moje sestra.
- Kafe bez ničeho. - Jo.
A teď: jedna, dva, ..., devět, deset.
Máma Anja pomáhá dětem.
Dělá spoustu dobrých věcí, to ona mi pomohla.
Deboro, co se děje?
Moje bota...
Tvoje bota? A co já s ní?
- Chtěla bych nové. - Chceš nové boty?
Ano, protože tyhle už jsi mnohokrát spravovala.
Úsměv! Dostaneš nové boty.
Je jedinečná.
Aby někdo přijel z takové dálky,
ze společnosti, která už je plně rozvinutá,
zrovna sem, kde se žije úplně jinak,
a snažil se
ukázat naději a zcela jinou perspektivu,
snažil se něco změnit...
Podle mě je velmi silná.
Je to anděl.
- Je to anděl? - Jo.
Ta holka je úžasná.
Když do Nigérie přijela,
pracoval jsem jako dobrovolník v centru pro děti.
Ani se na mě nepodívala.
Byla trochu nepřátelská.
Když jsem se s Davidem seznámila, strašně mě štval.
Hráli jsme fotbal.
A on si tam nakráčí,
najednou všechny děti přestanou hrát,
běží za ním a hulákají: "Strýčku Davide!"
Všechny se na něj vrhly, on si s nimi povídal a hrál.
A já si říkala: "Kdo ty jseš?"
Ona si říkala: "Já jsem tu týden,
tenhle chlápek sotva přišel a děti ho milují. Jak to?"
Já s nimi byl odmala,
ty děti se mnou strávily šest sedm let.
Jen si to představte.
Mladý, charismatický student práv.
Jemu bylo 21, mně 32.
Přijela jsem zachraňovat děti.
Na romantiku nebyl čas.
"Kdepak, tohle nejde."
Jednou odtamtud chtěl kdosi jedno z dětí vyhnat.
Já se s tím člověkem hádal
a zvýšil jsem hlas.
Měl jsem opravdu vztek, jak jsem to dítě bránil.
Anja mi řekla, abych se uklidnil.
A podívala se na mě. Podruhé, potřetí.
Myslím, že to bylo právě tehdy, kdy za mnou přišla a pozdravila.
Já jsem se zeptal, jak se má, a dali jsme se do řeči.
Prostě se to stalo.
Podruhé jsem do Nigérie
přijela měsíc po první cestě.
Vrátila jsem se
a s Davidem jsme se rozhodli mít dítě.
Po měsíci jsem otěhotněla.
Sotva jsme se na sebe podívali, a už jsem byla těhotná.
Dětské centrum jsme s Davidem založili
nedaleko univerzity, kde studoval práva.
V prvních letech jsme zachránili asi 30 dětí.
Ze začátku jsme spali na matraci v nedostavěné budově.
A jezdili jsme zachraňovat, když nám někdo zavolal.
Pronajali jsme si pár budov.
Tam nás potom napadli
místní ozbrojenci.
Přijeli v noci, mířili zbraněmi na zaměstnance i děti.
Vykradli nás, hromadu věcí zničili.
Děti se probouzely s křikem, utíkaly, schovávaly se v keřích.
Jednu z dívek té noci znásilnili.
Byl to příšerný útok.
A podařil se jim jenom proto,
že to místo nebylo obehnáno vysokým plotem.
A oproti dnešku jsme neměli zabezpečení.
To mě motivovalo jet do Dánska
a zapracovat na tom, abychom získali další prostředky
a mohli postavit Land of Hope.
David zůstal tady a dohlížel na stavbu.
Land of Hope jsme vybudovali společně.
Tady žijí kluci, říkáme tomu chlapecký hostel.
A na konci je dívčí hostel, tam bydlí holky.
Kde žijete vy?
Přímo před námi.
Náš domov je ve stejné budově jako oba hostely.
Když jsme to tady stavěli,
měli jsme v plánu vytvořit si vlastní místo,
s kuchyní a obývákem.
Abychom měli trochu soukromí.
- A? - Nakonec máme jednu místnost.
Tady máte soukromí?
Přesně tak.
Liší se tenhle pokoj od ostatních?
Ne, je úplně stejný jako ty, ve kterých žijí děti.
Má vlastní koupelnu a záchod.
Když jsem tady, netrávím moc času vevnitř.
Jsem raději venku, nerada jen sedím tady v pokoji.
Koho to tu máme?
- To víš... - Haló?
Ahoj, jak se vede?
Mámin pokoj je samozřejmě vždycky nejlepší.
Anjo! Co to je?
Vždyť byl akorát Nový rok!
Musela jsem si obléct něco extra.
Tohle musím vidět na tobě.
Koukni. Celou noc jsme protancovali.
- Velmi elegantní. - Ukážu ti ještě tyhle.
Jsou od místního afrického krejčího.
Úžasný.
Jedny z mých nejoblíbenějších, jsou pestrobarevné.
Tady jsou sešité velmi pevně.
Musí ti podržet prsa a vzadu udělat zadek.
- Takže módu máš ráda? - Miluju ji!
Je tady strašlivé horko,
takže si oblíknu šaty a po hodině se peču.
A musím si vzít jiné.
Anjo, víš, co mě napadá?
Tady uvnitř, za těmi zdmi,
můžete mít pocit velkého bezpečí.
Ale vnější svět takový není.
Ano, uvnitř Land of Hope panuje čisté štěstí a láska.
Za těmi zdmi
začíná šílený svět.
Jednoho dne David řekl, že mu ráno volali
ohledně dvouletého děcka.
Ale nevěděli jsme, jestli je to vůbec pravda.
Copak můžou nechat napospas dvouleté dítě?
Může to vůbec přežít?
Podívala jsem se na Davida a říkám: "Pojedeme se podívat."
- Nikdo mu nedává najíst? - Nemá matku ani otce.
To mě mrzí.
ARCHIV DR
Sehnula jsem se, že dám Hopeovi vodu a sušenku.
Ten pach...
Bylo to jako pach smrti.
Jako...
To se nedá popsat.
Šli jsme s ním do našeho autobusu
a ten muž za námi zvolal: "Kam ho vezete?"
Musela jsem přidat do kroku a najednou ten autobus,
kterým jsme přijeli, byl obklopený lidmi.
To už zasáhl David:
"Nevidíte, v jakém stavu to dítě je?
A že musí do nemocnice?"
Práskl dveřmi a zavelel: "Jedeme."
Držela toho kluka a říká mi:
"Davide,
ten chlapeček umře.
Než odejde, musí mít jméno."
Pojmenovali jsme ho Hope a vzali jsme ho do nemocnice.
Doktor nám řekl, že má jen malou šanci přežít.
Počítali jsme vteřiny, po které Hope ještě dýchal.
Vážně byl na umření.
S Davidem jsme vzali do nemocnice našeho syna, Davida juniora.
Dali jsme ho k Hopeovi do postýlky, aby si spolu mohli hrát.
Tehdy poprvé jsem viděla Hopea, jak se směje, dokonce i nahlas.
Proto to jeho přežití považuju za zázrak.
Ale když na Hopea myslím, musím se smát.
Za tím stojí jeho inteligence.
Jeho legrační charakter.
Je s ním vážně legrace.
Ale trochu se bojím,
že nikdy nebude mluvit.
Řekla bych, že touží se vyjádřit,
a doufám, že jednoho dne se mu to podaří.
Land of Hope je obrovské dětské centrum.
Rozléhá se zhruba na 1,5 hektaru.
Pozemek jsme s Davidem kupovali
s myšlenkou něčeho víc než jen centra pro děti.
Chtěli jsme vybudovat také centrum vzdělávací,
kde by se děti mohly učit různým dovednostem.
Výtvarka, fyzika,
informatika.
Tady zpíváme a vůbec se dobře bavíme.
Raz, dva, tři,
jdeme na to!
Já vás miluju!
Proto to se mnou vždycky tak zamává.
Vzpomínám na to, jak jsme je zachránili,
a když teď vidím, s jakou odvahou tam stojí
a jak sebevědomě zpívají...
Vyrostly z nich mladé ženy, které se navzájem podporují.
To je prostě paráda.
Mám z toho husí kůži.
Já tohle miluju.
Stačí se podívat na Dánsko, ale i Polsko a celou Evropu
a vrátit se do 18. století.
Všude se obviňovalo, obzvláště ženy.
V Dánsku jsme na základě obvinění z čarodějnictví
upálili zaživa přes 2000 žen.
Tak jak se stalo, že dnes už se to v Dánsku neděje?
Začali jsme posílat děti do školy.
To vám poskytuje terapii.
A terapie vás uzdravuje.
Umění je prostředek k vyjádření sebe sama.
Může být kreativní,
může být produkt vaší představivosti.
Co vás napadá? Jakou máte představu?
Na jedno nigerijské dítě připadal na školní poplatky
jeden dolar ročně.
Financování vzdělávaní dětí byl jeden velký vtip.
V tom taky tkví problém pověr a chudoby.
Dokud se děti nebudou posílat do škol,
nikam se neposunou.
Láme mi srdce sledovat,
kolik talentu v téhle zemi přijde vniveč.
Hope pro mě má obrovský význam.
H-O-P-E. Co to znamená?
Je to zkratka pro anglické "Každý den někomu pomoz".
Jinak se to jmenovat nemohlo.
Jen Land of Hope.
- Ahoj! - Co se tady stalo?
Kdykoliv hrají fotbal, máme tady zdravotníka.
Oni totiž hrají, jako by jim šlo o život.
To bude dobrý, Davide, neboj.
Pamatuješ si jména všech dětí?
Úplně všech.
Ani je nemusím vidět, abych věděla, s kým mluvím.
Poznám je po hlase.
Máte tu i vlastní vodu?
Ano, máme vlastní výrobnu vody.
To byl sen mého muže.
Chtěl poskytovat vodu, která bude levnější
a pro všechny dostupnější.
Land of Hope je jako Noemova archa.
Máme kuřata, ryby
a sami si na velkém prostoru pěstujeme zeleninu
a různé druhy natí,
které se používají v lokální kuchyni.
Je to téměř to, o čem jsme snili.
Díky zbudování tohohle všeho totiž můžeme přežít.
Jsme ve vsi, kde žije Davidova rodina.
Celá komunita ho velmi respektuje.
Což znamená, že jsme tady v bezpečí.
Když jsme Land of Hope stavěli,
najali jsme 150 místních dělníků.
Všem těm lidem jsme poskytli práci,
takže Land of Hope je místní chloubou.
DÁNSKO
Když jsem v Dánsku, chybí mi Nigérie,
a když jsem v Nigérii, chybí mi Dánsko.
Jako bych byla rozkročená mezi dvěma zeměmi
a každý den mám pocit, že se mezi ně dělím.
V Dánsku se věnuju administrativní činnosti,
poskytuju rozhovory, vystupuju na konferencích.
To je pro nás hodně důležité,
mít prostor, kde můžeme mluvit o naší činnosti
a také získat financování.
Peníze potřebujeme,
abychom mohli dál zachraňovat děti a dát jim budoucnost.
Já jsem ta, která jezdí do Dánska a shání sponzory,
takže na mých bedrech leží velká odpovědnost.
Jsem na ni opravdu hrdá.
Dává Nigérii a jejím obyvatelům obrovský kus svého srdce.
Dovolenou jsem neměla tři roky.
Nebyl na ni čas, takže se moc těším.
- Fakt moc. - Já taky.
Pracuju pro Anju a organizaci Land of Hope,
jsem její viceprezidentka
a starám se o veškerou komunikaci,
marketing a sociální média.
Pořád mám pocit, že se o ni musím starat.
Jednak mě k tomu odmala nabádala máma,
jednak asi taky viděla, že jsme každá jiná.
Když Anja viděla bazén, hned by do něj skočila.
Zatímco já jsem nejdřív přemýšlela nad tím,
jak je asi hluboký.
Anja by prostě skočila.
Samozřejmě vím, že vyrostla tady se mnou.
Jsme Dánky, žijeme v Dánsku.
Ale mám pocit, že teprve v Nigérii
je skutečně šťastná.
Někdy se s Anjou hádáme.
Jsme dvojčata, pracujeme spolu,
a tak se dohadujeme o spoustě věcí.
Pak jsem třeba naštvaná, jdu ven a lidi mě zastavují s tím,
jak mají Anju rádi a jak je skvělá.
A já na to: "Zas tak skvělá není."
Není tak dokonalá!
NIGÉRIE
Zvenčí to mohlo vypadat, že se nám ohromně daří.
Jenže v zákulisí už to tak slavné nebylo.
Pořád jsme se ale soustředili na projekt a na děti.
Když je nějaké dítě obviněno z čarodějnictví,
nebude se k vám chtít přiblížit.
V jeho očích každý dospělý představuje nebezpečí.
Takové děti vám nebudou věřit. Dospělí jim vyhrožují.
Bijí je.
Někdy je dokonce zabíjejí.
Takže tyhle děti vnímají dospělé jako nebezpečí.
Proto je vždycky musím přesvědčit, že pro ně chci udělat něco dobrého.
V Land of Hope máme 91 dětí
a pouze 21 z nich jsou dívky. Zbytek jsou chlapci.
Proč jsou chlapci obviňováni z čarodějnictví častěji než dívky?
Bývají dominantnější,
při hrách jsou drsnější. A nejsou potřeba.
Chlapci nejsou potřeba v domácnosti.
Pamatuju si prosinec roku 2019.
Kolem Vánoc na člověka vždycky dopadne zvláštní nálada.
Obdrželi jsme naléhavý hovor.
Přišel za mnou David a říká:
"Nevím, jestli to děcko chceš vidět,
ale prý je na tom strašně."
Okamžitě jsem zavelela k odjezdu.
Když jsme ho po příjezdu spatřili,
nemohl ani chodit.
Byl to malý kluk a trpěl strašlivou bolestí.
Byl to Saviour.
Opakovaně ho znásilnili, také je HIV pozitivní.
Schovával se v obrovských trubkách
kolem staveniště.
Když jsme ho z nich vytáhli,
držel si kalhoty
a trpěl obrovskou bolestí.
Takže tvoji sestru zabili?
Během pár dní by zabili i jeho,
kdybychom pro něj nepřijeli.
Už by nežil.
Vzali jsme jednoho z našich nejstarších, Ernesta.
Občas na záchranné mise bereme některé děti s sebou.
Moc rádi nám pomáhají,
což je pro mě velmi inspirativní.
Ernest to dítě tak jemně posadil do auta,
pak si přisedl k němu, dal mu napít,
dal mu sušenku...
A David pustil vánoční písničku,
což bylo dost emotivní.
Cestou zpátky nám tedy hrál vánoční gospel song.
V jednu chvíli jsem se otočila, podívala se na Ernesta se Saviourem
a rozbrečela jsem se. Bylo to opravdu emotivní.
Ale byly Vánoce a zachránili jsme někomu život,
takže to možná byly ty nejlepší Vánoce v životě.
Vzpomeneš si na chvíli, kdy sem přišel Hope?
Když zachránili Hopea, byl strašlivě maličký.
Po příjezdu do Land of Hope
byl v otřesném stavu a bylo to hodně smutné.
Doslova umíral,
to bylo hodně smutné.
A jak se díváš na Hopea teď?
Je to ten... Jak bych to řekl.
Myslím, že je to nejšťastnější kluk na světě.
Ta jeho proměna je úžasná.
Teď je zdravý a v naprostém bezpečí.
Takže se mu daří dobře.
Je hodně chytrý.
O Hopeovi máme informace jenom od jeho otce.
Je to kouzelník, šaman.
A má obrovský vliv.
Ze všeho nejdřív se mě zeptal: "Kolik dlužím?"
Řekla jsem mu, že mi nedluží nic.
Že nechci žádné peníze.
Přijeli jsme za ním,
protože každé dítě si zaslouží znát svoji identitu.
Tvrdil, že je to vina matky.
Pověděl nám jednu stranu příběhu.
Od chvíle, kdy jsme Hopea našli, hledáme jeho mámu.
Setkat se s ní je pro Hopea velmi důležité.
Vidět ji a setkat se s ní.
A je to důležité i pro ni.
Musí pochopit, že děti nejsou čarodějové.
Co si o tom setkání s matkou myslíš ty, Davide?
Nevím, co čekat. Nejdřív ji musím vidět.
Řekla mi, že je na místě. Že na nás bude čekat.
Teď jsem jí volal.
Nejdřív to zvonilo a pak ten telefon vypnula.
Pokud vím, je pro vás všechny v Land of Hope důležité,
aby děti měly vztah se svými rodiči.
Jezdíme k nim domů,
také abychom mluvili za svou věc.
Abychom šířili informace.
Nejen mezi rodinné příslušníky, ale do celé komunity.
Tohle byl muž, který Davidovi volal s tím,
že je tady dvouleté opuštěné dítě.
To byl on.
V místních vsích se angažujeme necelých 10 let.
Máme mnoho ambasadorů,
kteří nás dobře znají. Ti nám zavolají.
Ti jsou naše oči a uši.
- Kdy jste ji viděl naposled? - Včera ráno.
Teď nám tvrdí, že z vesnice odešla.
Ale my se pokoušíme zjistit, kde bychom ji našli.
Přestože svítí sluníčko a všude pobíhají děti,
situace se najednou může úplně změnit
a může nastat nebezpečí.
Před měsícem jsme z jedné vesnice
zachránili dítě, jehož dva kamarády zmasakrovali.
A zmasakrováním myslím useknutí hlavy, paží...
Takhle ty děti masakrují.
Vezmou sekeru nebo mačetu a zabijí je.
Jdeme za představeným vesnice.
Vysvětlíme mu, proč jsme tady.
Takhle s místními komunitami pracujeme.
Je tady mnoho dětí obviňováno z čarodějnictví?
Ano.
A proč se tak děje?
Chovají se divně
a dřív taky hodně umíraly.
Ale co jsem tady já, tak k tomu tolik nedochází.
Jak to děláte?
Máme speciální směs.
Děti se po jejím vypití pozvrací a tak jsou uzdraveny.
Kolik za to platí rodiče?
- Milion. - Tolik tady nikdo nemá.
Není to příliš drahé?
Pokud rodiče nemají milion nair,
dají mi pozemky ve stejné hodnotě.
A co se stane, když rodiče nemají ani pozemky,
ani peníze?
Potom děti opustí? Nebo co udělají?
Ještě mají možnost mi sloužit.
Slouží vám teď nějaké děti,
jejichž rodiče vám nemohli zaplatit?
Přiveď ho.
Co tady teď děláš? Pomáháš náčelníkovi?
Dělám všechno, co chce.
Nosím mu všechno, co mi řekne.
A dostáváš za to zaplaceno?
Mám jen jídlo zdarma. Moje peníze si bere on.
Tomu se říká otroctví. Patnáct let tvrdě pracuješ,
ale dostáváš za to jen jídlo.
Nevzdělanými lidmi je velmi snadné manipulovat.
Mají tendenci věřit čemukoliv, co jim kdo řekne,
obzvláště pak pastor,
neboť náboženství tvoří důležitou součást života Nigerijců.
Pastorové nevzdělanosti využívají,
lidem napovídají, že děti jsou čarodějové,
a ti jim to věří.
Propagace čarodějnictví
umožní velmi snadno lidi okrádat.
Mě mnoho pastorů nikdy nepřijalo do místních křesťanských organizací.
Už roky otevřeně hlásám,
že čarodějnictví nemá s Bohem nic společného.
Podle našich vlastních statistik
každý týden z nějaké vesnice
zmizí 10 dětí.
Musíte pochopit, že obviňování dětí z čarodějnictví
úzce souvisí s extrémní chudobou.
Rodiny nedokážou všechny děti uživit
a mají možnost některé z nich vyhnat.
Obvinění z čarodějnictví znamená méně hladových krků.
Takže je to také způsob přežití.
Takže...
není snadné dojít k přesnému číslu,
ale jedná se o mnoho dětí.
I jedno by však stačilo. Jedno zabité dítě je dost.
Dítě vyrůstající v téhle společnosti ví,
že pokud bude obviněno, nemá šanci přežít.
Takže se pak snaží utéct.
Dětem ulice hrozí spousta věcí.
Obchod s lidmi,
nelegální získávání orgánů,
různé druhy zneužívání.
A musím říct, že holkám stačí jedna noc na ulici,
a budou znásilněny.
Utekla jsem a začala žebrat.
Osočovali mě z toho, že jsem zabila tátu.
Každé ráno mě bili.
Nedávali mi najíst, matka mě popálila žehličkou.
Co cítíš, když na ty lidi pomyslíš?
Myslím, že na všechno, co se stalo v minulosti,
bychom měli zapomenout a pohnout se dál.
Všechny děti za sebou mají otřesné zkušenosti.
Sečné rány na hlavě, bodné rány nožem. Ty nezmizí.
Každé dítě si s sebou něco nese.
Někdy drží děti v řetězech, to jsme také viděli.
Nebo v místnosti bez jídla a pití,
dokud dítě nepřizná, že je čaroděj.
ARCHIV DR
Ty jsi taky čaroděj?
Ano.
Jmenuju se Benjamin.
Rodiče mě obvinili z čarodějnictví.
Co si o téhle situaci myslíš teď?
Myslím, že až dokončím školu,
budu lidi ve vesnici učit,
že nikdo žádný čaroděj není.
Problémy mi v rodině začaly proto, že jsem chodil do školy.
Takže širší rodina nařkla mého otce, že je čaroděj.
Že není normální, aby se tolik zasazoval o vzdělání.
Že na tom musí být něco jiného a že je to určitě čarodějnictví.
Takže ho osočili z čarodějnictví, a tím začaly problémy.
Jakmile vás někdo obviní,
všichni se na vás dívají jinak.
I vaši příbuzní.
Jako že nejste normální. Když nařkli mého otce, že je čaroděj,
širší rodina ho vyloučila.
Jen tak. Pak problémy přibývaly.
Lidi se k nám chovali velmi agresivně,
dokonce zbili moji mámu.
Došlo tedy i na fyzické útoky.
Bylo to vážně nebezpečné.
- A co se stalo s tátou? - Zabili ho.
Zabili ho.
Potom přišla na scénu Land of Hope.
Život, který žijeme teď, je odrazem našeho dětství.
Vidím to v mnoha směrech.
Na setkání s Hopeovou mámou jsem se moc těšila.
Jak vypadá? Jak bude reagovat? Jak na ni bude reagovat Hope?
Přepadala nás spousta emocí.
Najednou byla tady, Hopem zmítaly emoce.
Ahoj.
Dobrý den, vítej.
Jak se jmenuješ?
Justina.
Kolik ti je?
Je mi 23.
Takže když jsi čekala Hopea,
bylo ti nějakých 14? Patnáct?
Ano, 15.
Co se stalo?
Můžeš nám vysvětlit,
proč jsme ho našli tak, jak jsme ho našli?
Vyprávěj nám to.
Jsme tady, protože chceme, abys navázala vztah se svým synem.
Nebudeme tě soudit.
Sama jsi byla ještě dítě.
Vzal si tě za manželku, nebo si tě prostě jen vzal?
Co se mezi vámi stalo?
Je to přece jen starý muž.
Já nevím, prostě k nám přišel.
Někam mě zval, já nechtěla a odmítla jsem.
Nechtěla jsi. Nelíbilo se ti to.
Ne. A toho dne mě přinutil.
Steven se narodil o rok dřív než Daniel.
Takže jsi ho pojmenovala Steven? To bylo také s Hopeovým otcem?
Ano.
Když jsme ho zachránili,
nevěděli jsme, jak se jmenuje. Nikdo nám jeho jméno neřekl.
Museli jsme mu dát nějakou identitu.
Vybrali jsme mu jméno Hope.
To je moc dobře.
Nechal tam Hopea jeho otec?
V takovém stavu?
Ano, on ho tam vyhodil.
Nezlobte se na mě.
Neboj se. Teď jsi tady a na tom záleží.
Tohle je tvůj syn.
Hope, tvoje máma.
Byl jsi u ní v bříšku.
Jak se ti daří?
On moc dobře neslyší.
Omlouvám se. Moc mě to mrzí. Omlouvám se za všechno.
Kde má značku? Chci vidět tu značku.
Tady.
- Tu jsi mu dala ty? - Ano.
Omlouvám se.
Musíš mi odpustit, prosím.
Jsi v pořádku? Je ti dobře, Hope?
Dobrý?
Jsi v pořádku? Ne.
Hope možná nechápe.
Možná si myslí, že ho odvedeš.
- To ne. - Já vím.
Doufáme ale, že ho navštívíš ještě hodněkrát.
- Je taky tak vysoký? - Je vyšší.
Je vyšší než on?
Nechtěla jsem vás rušit.
Ahoj Hope.
Já jsem Martyna.
- Justina. - Moc ráda tě poznávám.
- Já taky. - Máš skvělého syna.
Vidím na něm, že je zmatený.
Má svoji hrdost.
Ví, jak vypadal, když jsme ho našli.
Takže cítí štěstí, ale možná také...
zlobu.
Ona nezůstane.
Vrátí se.
Ty zůstaneš tady,
ale ona se s tímhle místem seznámí.
A potom půjde. Rozumíš?
Snad jednou mi dokáže v srdci odpustit.
Chcete-li změnit svět, začněte u dětí.
Pokud změníte jejich dospívání, můžete změnit celou generaci.
Je načase dívat se dopředu.
Hope se s mámou vídá rád.
Přišla nás znovu navštívit
a strávila v Land of Hope dlouhou dobu.
Hope byl přešťastný.
Vzal ji za ruku a s hrdostí ji předváděl ostatním dětem:
"Koukejte, tohle je moje máma!"
Člověk se musí naučit brát na sebe břemeno jiných.
Jako vůdčí osobnosti
bychom na sebe měli brát břemena těch, které vedeme.
Obětovat se pro ně.
To je ono.
Obětovat se.
Znám ho deset let a plakat jsem ho viděla dvakrát.
Konečně jsme mohli uzavřít jeden z našich nejvážnějších případů.
Hopeův příběh.
Nešlo o krev, pot a slzy jen pro nás dva,
ale také pro náš vztah, pro to, že jsme rodiči.
Jedna...
DÁNSKO
dvě, tři,
čtyři, pět.
Ty podvádíš!
Byla a je to oběť.
Když jsem otěhotněla, museli jsme zvažovat,
kde bude náš syn žít.
Museli jsme zvážit jeho bezpečí.
Nejdřív jsme se zaobírali projektem,
potom jsem začala vychovávat syna v Dánsku.
Je pro něj bezpečnější,
je tady lepší a zdravější prostředí.
Občas závidím párům,
které vídám na ulici spolu s dětmi.
Ráda bych se takhle denně procházela se synem a jeho otcem.
Ještě jednou? Chceš to vidět znovu?
Fakt je, že v Dánsku se většinu času cítím osaměle.
Ale pak se podívám na těch 92 dětí, které dnes žijí v mém centru.
Děti, které jsme našli v křoví.
Které někdo jen tak vyhodil,
které nám málem umřely v náručí.
Když je dnes vidím jako absolventy univerzit,
v životě bych svých rozhodnutí nemohla litovat.
Ta práce je náročná, je to těžký životní úkol,
ale nakonec jsem na to hrdá.
Tohle je ovoce všech mých rozhodnutí
a já jsem za to opravdu šťastná.
VŠECHNY VÁS MILUJU
KAŽDÝ ROK V NIGÉRII OBVINÍ Z ČARODĚJNICTVÍ
KOLEM 15 TISÍC DĚTÍ. MNOHO Z NICH JE ZABITO,
MUČENO NEBO BEZE STOPY ZMIZÍ.
ORGANIZACE LAND OF HOPE ZACHRÁNILA A ZMĚNILA
ŽIVOT 92 DĚTEM.
H. O. P. E.: KAŽDÝ DEN NĚKOMU POMOZ
HOPE ZNAMENÁ NADĚJE
České titulky Klára Míčková Iyuno 2024
PŮVODNÍ ZÁZNAMY A SNÍMKY
POSKYTLA A. R. LOVÉNOVÁ A LAND OF HOPE.