NIGERIJA 2015 M. GRUODIS
Kas negerai šiam vaikui? Kas jam negerai?
- Vaikui? - Taip.
- Alkanas. - Galima vaikui duoti maisto?
Jokio maisto, vandens.
Nuotrauka su Hope pakeitė mano gyvenimą.
Tai buvo tarsi smūgis į veidą.
Visas pasaulis staiga atkreipė dėmesį į mūsų darbą.
Dėl to kovojome daug metų.
Pažvelkite į Nigeriją, į vaikus, kaltinamus raganavimu.
Vienu metu pagalvojau, kad grįšiu į Daniją,
gyvensiu įprastą gyvenimą ir viską pamiršiu.
Tiesiog norėjau pasislėpti.
Mano vardas Anja Ringgren Lovén, man 44 metai.
Mėgstu save vadinti humanitare arba socialine darbuotoja.
Užaugau Danijos šiaurėje.
Gyvenau su mama, seserimi dvyne ir vyresniąja seserimi.
Tėtis buvo alkoholikas, todėl mama jį paliko.
Buvau ta mergaitė, kuri bandė išgelbėti pasaulį.
Tai prasidėjo dar vaikystėje, kai bandžiau išgelbėti savo tėtį.
Bet kaip vaikas gali padėti suaugusiam vyrui,
kuris nusprendė tiek gerti?
Kai mama pagamindavo vakarienę,
su dvyne nesuvalgydavome viso ant stalo esančio maisto,
todėl ji mums sakydavo: "Jei nesuvalgysite,
pagalvokite apie visus badaujančius Afrikos vaikus."
Nuo šešerių, septynerių metų
svajojau nuvykti į Afriką ir padėti vaikams.
Deividai jaunesnysis, visada sakai, kad nori būti futbolininkas,
bet tau patinka šokiai ir muzika. Gal nori būti muzikantu arba šokėju?
Mano mama mirė 53 metų ir po to ėmiau jausti daug pykčio.
Po jos mirties ieškojau savo identiteto.
Kovojau su nerimu, svorio netekimu.
Tris mėnesius gulėjau ligoninėje.
Deividai jaunesnysis.
Svėriau vos 45 kilogramus.
Nusprendžiau viską parduoti Danijoje, kad surinkčiau pinigų.
Tapau bename, kad galėčiau padėti vaikams Afrikoje.
NIGERIJA
Visi pasaulio užsienio reikalų ministrai rašė:
"Nevažiuokite į Nigeriją, ten per daug pavojinga."
Šalis labai skurdi, joje vyrauja didžiulis skurdas
ir žmonės padarys bet ką, kad išgyventų.
Tačiau gyvenime reikia susidurti su savo baimėmis.
Visada tai dariau. Kovojau su savo baimėmis.
Nes jei nekovosi, kaip galėsi gyventi?
- Pasiruošę? - Taip!
Pradedam!
Žmonės čia labai draugiški, nigeriečiai yra draugiški.
Jie taikūs žmonės.
Jie tiesiog kenčia nuo didžiulio skurdo dėl didžiulės korupcijos.
Malonu, kad prie mūsų prisijungė svečių.
Anja Lovén su Martyna ateis pasveikinti bažnyčią.
Atvykau iš Lenkijos. Europos.
Keliauju po visą pasaulį, kad galėčiau papasakoti
apie neįtikėtinas ir įkvepiančias moteris,
o dabar man labai svarbi moteris yra Anja.
Atvykau čia parodyti jos darbo.
Esu iš labai tolimos šalies, Danijos, esančios Europos šiaurėje,
bet tikrieji mano namai yra Nigerija.
- Teisingai. - Nes...
Čia sėdintis mano sūnus yra nigerietis.
- Tėvas nigerietis, todėl ir aš esu. - Teisingai.
Esu "Land of Hope" įkūrėja.
Mūsų tikslas - šviesti vietos bendruomenės,
bandome įrodyti, kad vaikai nėra raganos.
Daugelis "Solid Rock" narių padėjo mums išgelbėti šiuos vaikus.
Esu labai dėkinga jums ir Bažnyčiai.
Daugelis žmonių kiekvieną situaciją priskiria raganavimui.
Daugelis mano, kad jei pipirų
ar mangų augalai neduoda derliaus, vadinasi, tai susiję su raganavimu.
Galbūt plantanas neduoda derliaus dėl raganavimo.
Raganavimas siejamas su viskuo.
Šlovė Viešpačiui.
Ačiū, Jėzau.
Mano Bažnyčios nariai
tuo sunkiai patikėtų,
tačiau neapsišvietęs žmogus gali lengvai patikėti.
Jie turi daugybę manipuliavimo būdų.
Šis pamokslininkas pasmerkė šį vaiką kaip raganą.
Ypač taikomasi į vaikus.
Žmonės tiki, kad apsėsti
jie gali burti ir užkrėsti kitus,
o apkaltintas vaikas visam laikui lieka paženklintas ir jo bijomasi.
AFRIKOS RAGANŲ VAIKŲ GELBĖJIMAS
2008 m. mačiau dokumentinį filmą "Afrikos raganų vaikų gelbėjimas".
Jis mane sukrėtė, nes apie raganavimu kaltinamus vaikus
niekada nebuvau girdėjusi.
Kasmet Nigerijoje raganavimu apkaltinama 10 000 vaikų,
todėl niekas negalėjo manęs sustabdyti nuo atvykimo čia.
Pirmoji mano pažintis su žemynu, su Afrika,
buvo, kaip vadiname, "šiltoji Afrikos širdis" -
tai Malavis.
Galvojau apie Nigeriją, bet prieš keliaudama į tokią
pavojingą šalį norėjau įgyti patirties.
Buvau savanorė stebėtoja.
Mano darbas buvo gyventi su skurdžia šeima Malavyje.
Vieno dalyko Malavyje niekada nepamiršiu.
Visą vaikystę
žiūrėjau daugybę dokumentinių filmų apie Afrikos kultūrą.
Žiūrėjau ir skaičiau viską, ką tik galėjau.
Maniau, kad viską žinau, ir maniau, ką reiškia skurdas,
bet nesupratau, ką reiškia būti alkanam.
Kas yra alkis?
Kai grįžau iš Malavio, pasakiau:
"Noriu įkurti savo nevyriausybinę organizaciją."
Noriu atkreipti dėmesį į kaltinimus raganavimu Nigerijoje.
Jau kai kas išdžiūvo.
Suneškim į vidų. Gerai.
Dar šiek tiek drėgna. Šitas sausas.
Irgi sausas. Nunešim į kambarį.
Kieno jie? Princo? Gerai.
Nunešim į Princo kambarį. Čia Sekmadienio? Gerai.
Merginosi žiūri televizorių.
Eikit į lauką žaisti.
Viktorija, tu sergi?
Buvai pas slaugę?
Gėrei vaistų? Degi.
Ernestai.
Papasakok apie Anją. Dabar ji negirdi.
Kartais jai patinka, anksčiau jos plaukai buvo juodi,
dabar - balti. Jai patinka šokti,
kiekvieną rytą mėgsta gerti kavą.
Čia mano gelbėtojas.
- Man pusę. - Pusę? Gerai.
Tu kaip mano sesuo. Tik juoda kava.
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10.
Mama Anja padeda vaikams.
Ji daro daug gerų dalykų. Ji man padėjo.
- Debora. Kas? - Mano batas.
Tavo batas? Ką man padaryti?
- Noriu naujų. - Nori naujų?
Taip, nes jau daug kartų taisei.
Nusišypsok, gausi naujus batus.
Gerai. Iki.
Ji unikali.
Žmogus
iš visiškai išsivysčiusios visuomenės
atvyko ten, kur žmonių gyvenimas yra visiškai kitoks,
ir bando įnešti vilties,
visiškai kitokį požiūrį į gyvenimą, bando kažką pakeisti.
Manau, ji labai stipri.
Ji angelas.
- Ji angelas? - Taip.
Ši mergina fantastiška.
Kai ji atvyko į Nigeriją, savanoriavau vaikų centre.
Ji net nepažvelgė į mane.
Buvo šiek tiek priešiškai nusiteikusi.
Kai sutikau Deividą, jis mane labai erzino.
Žaidėme futbolą.
Ji atėjo, visi vaikai nustojo žaisti futbolą
ir nubėgo prie jo: "Dėdė Deividai."
Užšoko ant jo. Jis pakalbėjo su jais.
Pažaidė. Nesupratau, kas jis toks.
Ji pasakė: "Aš čia jau savaitę,
o šis vyrukas atėjo ir visi jį myli, kodėl taip yra?"
Buvau su jais nuo pat vaikystės,
jie buvo su manimi beveik šešerius, septynerius metus.
Įsivaizduokite jauną, charizmatišką teisės studentą.
Jam buvo 21-eri, o man 32-eji, atvykau gelbėti vaikų,
neturėjau laiko romantikai. "Ne, aš negaliu."
Vieną dieną kažkas bandė išvežti vaiką iš tos vietos,
Labai supykau ant to žmogaus ir pakėliau balsą.
Buvau labai piktas, gyniau tą vaiką.
Anja man liepė nusiraminti.
Ji pažvelgė į mane antrą, trečią kartą.
Po tos dienos ji priėjo ir pasisveikino.
Atsakiau: "Labas, kaip tu?" Pradėjome kalbėtis.
Nuo to viskas ir prasidėjo.
Antrą kartą į Nigeriją atvykau
praėjus mėnesiui po pirmosios kelionės, grįžau
ir su Deividu nusprendėme susilaukti vaiko.
Pastojau po mėnesio.
Pažvelgėme vienas į kitą ir taip pastojau.
Su Deividu įkūrėme vaikų centrą
netoli universiteto, kur jis studijavo teisę.
Pirmaisiais metais išgelbėjome apie 30 vaikų.
Kai pradėjome, miegojome ant kilimo nebaigtame statyti pastate
ir laukėme gelbėjimo misijos.
Išsinuomojome keletą pastatų.
Tą vietą užpuolė ginkluoti vietiniai.
Jie atėjo naktį su ginklais, nukreipė į darbuotojus ir vaikus,
pavogė visą mūsų turtą, sunaikino daugybę daiktų.
Vaikai pabudo naktį rėkdami,
bėgo, slėpėsi krūmuose.
Keli ginkluoti vyrai išprievartavo vieną iš mūsų mergaičių.
Tai buvo siaubingas išpuolis.
Jie galėjo mus užpulti,
nes vieta nebuvo aptverta aukšta tvora
ir neturėjome tokios apsaugos, kokią turime šiandien.
Tai taip pat paskatino mane keliauti į Daniją
ir rinkti lėšas,
kad galėtume pastatyti "Land of Hope".
Deividas buvo čia, rūpinosi statybomis.
Ir taip kartu sukūrėme "Land of Hope".
Čia gyvena visi berniukai. Vadiname jį "berniukų bendrabučiu".
O ten mergaičių bendrabutis, kur gyvena visos mergaitės.
O kur tu gyveni?
Mano vieta ten.
Tame pačiame pastate kaip ir berniukų bei mergaičių bendrabučiai.
Kai statėme šią vietą, norėjome įkurti kambarį.
Turėsime savo virtuvę, svetainę,
kad būtų daugiau privatumo.
- Ir? - Turime tik vieną kambarį.
Gerai.
- Čia tavo privati erdvė? - Mano privati erdvė.
Šis kambarys kuo nors skiriasi?
Ne, šis kambarys yra toks pat kaip ir vaikų kambariai
su atskira vonia ir tualetu.
Nedaug laiko praleidžiu viduje.
Būnu lauke, nemėgstu tiesiog būti savo kambaryje.
Kas čia? Labas. Kaip gyvenate?
Žinoma, mamos kambarys visada geriausias.
Anja, kas čia?
Ką tik buvo Naujieji metai,
todėl turėjau apsirengti ką nors ypatingo naujųjų metų proga.
Noriu pamatyti, kaip atrodo ant tavęs.
Šitaip. Visą naktį šokom.
- Labai elegantiška. - Parodysiu šitą.
Pasiūta vietinio siuvėjo i Afrikos.
Nuostabi.
Viena mėgstamiausių mano suknelių. Labai spalvinga.
Matai? Labai gerai pasiuvo.
Krūtys į viršų, užpakalis atgal.
Myli madą?
Dėl karščio galiu apsivilkti vieną suknelę,
o po valandos man jau bus per karšta.
Turiu apsivilkti kitą suknelę.
Anja, žinai, ką galvoju? Kad čia, tarp šių sienų,
visi galite jaustis labai saugūs, bet išorinis pasaulis toks nėra.
Taip, "Land of Hope" - vien laimė ir meilė.
O už šių sienų pasaulis eina iš proto.
Vieną dieną Deividas pasakė: "Šįryt man paskambino."
"Viename kaime yra dvimetis. Bet aš nežinau, ar tai tiesa."
"Ar galima palikti dvimetį, ar vaikas apskritai gali išgyventi?"
Pažvelgiau į Deividą ir pasakiau: "Nuvažiuokime ir patikrinkime."
- Niekas nemaitina vaiko? - Motinos ir tėvo nėra.
- Kaip gaila.
Pasilenkiau duoti Hope vandens ir sausainių.
Kvapas buvo tarsi mirties.
Tarsi...
Negaliu paaiškinti.
Einant su juo prie autobuso, kurio atvykome,
vyras paklausė: "Kur jį vežate?"
Pradėjau eiti greičiau ir staiga
autobusas, kuriuo atvažiavome, buvo apsuptas žmonių.
Deividas priėjo ir įsikišo:
"Ar matote būklę? Matote šį vaiką?"
"Jam reikia į ligoninę."
Jis tiesiog užtrenkė duris ir pasakė: "Važiuojam."
Laikydama berniuką ji man pasakė:
"Deividai. Berniukas mirs."
"Prieš mirtį jis turi turėti vardą."
pavadinome jį Hope, nuvežėme į ligoninę
ir gydytojas pasakė, kad jo išgyvenimo tikimybė labai maža.
Hope kvėpavimą skaičiavome sekundėmis.
Jis merdėjo.
Su Deividu į ligoninę atsivežėme sūnų Deividą jaunesnįjį
ir paguldėme jį į lovą kartu su Hope, kad jie galėtų pažaisti.
Pirmą kartą pamatėme Hope besišypsantį, netgi besijuokiantį.
Todėl jo išgyvenimą vadinu stebuklu.
Kai galvoju apie Hope, nusišypsau.
Dėl jo intelekto,
dėl jo linksmo charakterio.
Jis labai juokingas.
Taip pat šiek tiek nerimauju,
kad jis niekada negalės kalbėti.
Manau, jis labai nori išreikšti save
ir tikiuosi, kad ta diena ateis.
"Land of Hope" yra labai didelis vaikų centras.
Jis užima daugiau nei tris akrus.
Kai su Deividu nusipirkome žemę,
turėjome viziją ne tik įkurti vaikų centrą,
bet ir pastatyti švietimo centrą,
kuriame vaikai galėtų mokytis įvairių dalykų.
Dailės, fizikos, informacinių technologijų.
Čia mes dainuojame ir linksminamės.
Vienas, du, trys, pradedam!
Aš jus myliu!
Štai kodėl aš visada tokia emocionali.
Pagalvoju, kaip juos išgelbėjome,
ir tada matau, kokie jie drąsūs,
tiesiog dainuoja ir tiki savimi.
Tai jaunos moterys, drąsinančios viena kitą.
Tiesiog nuostabu.
- Net oda pašiurpo. - Myliu šią veiklą.
Jei pažvelgtumėte į Daniją, netgi Lenkiją ir Europą
ir grįžtume į XVIII a., visi kaltino moteris.
Danijoje sudeginta daugiau kaip 2000 gyvų moterų,
apkaltinus jas raganavimu.
Kodėl Danijoje nebedeginame moterų?
Nes pradėjome leisti vaikus į mokyklą.
Tai lyg terapija. Terapija gydo.
Menas yra saviraiška.
Tai gali būti kūrybiškumas, gali būti jūsų vaizduotė.
Ką galvojate? Kokių idėjų turite?
Vienam Nigerijos vaikui mokslams
tekdavo vienas doleris per metus. Buvo tiesiog juokinga
matyti, kaip jie paskirsto biudžetą vaikų švietimui.
Tai prisideda prie prietarų ir skurdo.
Jei vaikai nebus siunčiami į mokyklą, nebus jokio vystymosi.
Skaudu matyti, kad šioje šalyje iššvaistoma tiek daug talentų.
"Hope" man labai daug reiškia.
Kodėl H-O-P-E?
Padėk vienam žmogui kasdien.
Kitoks pavadinimas nebūtų tikęs.
Labas. Ką čia turim?
Kai vaikai žaidžia futbolą, čia visada būna mūsų slaugas.
Jie žaidžia, tarsi tai būtų gyvybės ir mirties klausimas.
Sugis, Deividai.
Atpažįsti ir prisimeni kiekvieno vaiko vardą?
Kiekvieno. Net nebereikia jų matyti, kad atpažinčiau.
Atpažįstu iš balsų.
Netgi turite savo vandenį?
Taip, turime savo vandens įmonę.
Mano vyras Deividas visada svajojo apie tai.
Jis norėjo išgauti pigesnį
ir visiems prieinamesnį vandenį.
"Land of Hope" yra tarsi Nojaus arka. Turime vištų, žuvų
ir didelį plotą, kuriame auginame daržoves
ir įvairių rūšių lapus, kuriuos naudojame patiekalams gaminti.
Mūsų svajonė beveik išsipildė,
nes visa tai turėdami galime išgyventi.
Tai Dovydo šeimos gimtasis kaimas.
Visi bendruomenės nariai jį labai gerbia,
vadinasi, čia esame saugūs.
Kai statėme "Land of Hope", įdarbinome 150 vietinių darbininkų.
Visiems šiems žmonėms davėme darbus,
todėl "Land of Hope" yra šio kaimo pasididžiavimas.
DANIJA
Būdama Danijoje, pasiilgstu Nigerijos, o Nigerijoje - Danijos.
Jaučiuosi taip, tarsi stovėčiau viena koja abiejose šalyse.
Kasdien dieną jaučiuosi pasidalijusi tarp šių dviejų šalių.
Danijoje dirbu administracinį darbą,
duodu interviu, žmonės taip pat užsako mane konferencijoms.
Tai mums labai svarbu.
Kad galėčiau kalbėti apie mūsų darbą ir gauti aukų.
Mums reikia pinigų vaikams gelbėti, jų ateičiai.
Esu ta, kuri turi grįžti į Daniją ir rinkti lėšas,
todėl ant mano pečių gula didžiulė atsakomybė.
Labai didžiuojuosi ja,
kad ji taip myli Nigeriją ir Nigerijos žmones.
Trejus metus neturėjau atostogų.
Nebuvo laiko. Dabar labai laukiu.
- Labai. - Ir aš.
Dirbu pas Anją "Land of Hope".
Esu viceprezidentė ir rūpinuosi visa mūsų komunikacija,
rinkodara ir socialiniais tinklais.
Jaučiu, kad turiu ja rūpintis, nes mama man pasakė dar vaikystėje.
Manau, mama matė, jog esame skirtingos.
Ji matė, kad Anja buvo tokia: "O, baseinas. Šokam."
O aš buvau tokia: "Kokio jis gylio?"
"Prieš šokdamos išsiaiškinkim, koks jo gylis."
O Anja tiesiog įšoktų.
Nors žinau, kad ji užaugo čia,
su manimi, esame danės ir gyvename Danijoje,
bet atrodo, kad Nigerijoje
ji būna labiausiai savimi.
Kartais su Anja susiginčijame,
nes esame dvynės, dirbame kartu, todėl ginčijamės dėl daugybės dalykų.
Jie būnu supykusi ant jos ir išeinu į miestą, žmonės mane sustabdo.
"Myliu tavo sesę. Kokia ji šauni." O aš atšaunu: "O, ne."
"Ne tokia ji ir puiki."
NIGERIJA
Išoriškai atrodė, kad mums labai sekasi,
tačiau užkulisiuose mums buvo labai sunku.
Bet visą dėmesį sutelkėme į projektą ir vaikus.
Raganavimu kaltinami vaikai,
pamatę tave, nenori prieiti.
Jie mano, kad suaugusieji yra pavojingi.
Jie tavimi netiki.
Jie susidūrė su daugybe suaugusiųjų grasinimų,
kurie juos muša, o kartais net ir nužudo.
Suaugusieji jiems yra grėsmė.
Visada turiu juos įtikinti, kad esu geras.
Čia, "Land of Hope", turime 91 vaiką
ir tik 21 iš jų yra mergaitė. Likusieji yra berniukai.
Kodėl berniukai dažniau kaltinami raganavimu?
Nes berniukai yra labiau dominuojantys,
jie grubiai žaidžia. Ir jie nėra reikalingi.
Berniukai nėra reikalingi namų ūkyje.
Pamenu, 2019 m. Kalėdas,
gruodį. Per Kalėdas visada būna ypatinga nuotaika.
Sulaukėme skambučio. Deividas priėjo prie manęs ir pasakė:
"Nežinau, ar nori pamatyti šį vaiką,
bet yra informacijos, kad jo būklė labai bloga."
Sakau: "Važiuojam."
Kai atvažiavome ir pamatėme vaiką, jis net negalėjo vaikščioti.
Tai buvo berniukas. Jam labai skaudėjo.
Jis vardu Saviour.
Jis buvo daug kartų išprievartautas, be to, jam diagnozuotas ŽIV.
Jis buvo pasislėpęs dideliuose vamzdžiuose
statybų aikštelėje.
Kai jį ištraukėme iš vamzdžių, jis laikėsi už kelnių,
o skausmas buvo siaubingas.
Ar jie nužudė tavo seserį?
Po poros dienų jis irgi būtų buvęs nužudytas, jei nebūtume atvykę.
Jis nebūtų išgyvenęs.
Pasiėmėme Ernestą, vieną iš vyriausių vaikų.
Kartais savo vaikus pasiimame į gelbėjimo misijas.
Jie mėgsta mums padėti ir tai mane labai įkvepia.
Ernestas švelniai pasodino vaiką į automobilį,
atsisėdo su juo ant galinės sėdynės, davė jam atsigerti,
davė sausainių, o tada Deividas paleido kalėdinę dainą.
Buvome labai emocionalūs. Grįžtant atgal
jis paleido kalėdinę gospelo giesmę.
Atsisukau į Ernestą, sėdintį su Saviour,
ir pradėjau verkti, buvo labai emocionalu.
Per Kalėdas išgelbėjome gyvybę.
Tai buvo pačios geriausios Kalėdos.
Prisimeni tą akimirką, kai čia atvyko Hope?
Hope buvo labai mažytis ir smulkutis.
Kai jį atvežė į "Land of Hope",
buvo labai liūdna dėl jo būklės.
Jis merdėjo, todėl buvo labai liūdna.
Ką dabar manai apie Hope?
Hope, nežinau.
Laimingiausias vaikas pasaulyje.
Nes jo transformacija neįtikėtina.
Dabar jis sveikas, gyvena saugioje vietoje,
Hope dabar sekasi gerai. Jis labai protingas.
Apie Hope žinome tik tiek, kiek sakė jo tėvas.
Jis - burtininkas, raganų gydytojas.
Jis įtakingas.
Pirmas dalykas, kurio jis manęs paklausė, buvo: "Kiek aš skolingas?"
Pasakiau jam: "Tu man nieko nesi skolingas, nenoriu jokių pinigų."
"Esame čia, nes kiekvienas vaikas nusipelno žinoti savo istoriją."
Jis sakė, kad dėl to kalta motina. Pasakojo vieną istorijos pusę.
Hope mamos ieškojome nuo pat jo radimo.
Hope turi susitikti su savo mama.
Pamatyti ją, susipažinti. Jai tai irgi svarbu.
Ji turi suprasti, kad vaikai nėra raganos.
Kokia tavo nuomonė, Deividai, apie susitikimą su mama?
Nežinau, ko tikėtis. Pirma turiu ją pamatyti.
Ji pasakė, kad mūsų lauks vietoje.
Paskambinau, buvo signalas, bet po minutės jau buvo išjungtas.
Kiek žinau, jums visiems
labai svarbu, kad vaikai palaikytų santykius su tėvais.
Nuvykę į namus mes kalbame.
Mūsų tikslas - šviesti.
Ne tik šeimą, bet visą bendruomenę.
Šis vaikinas susisiekė su Deividu
ir pranešė mums apie paliktą
- vos dvejų metų vaiką. Tai jis. - Gerai.
Jau beveik 10 metų aktyviai dirbame vietiniuose kaimuose.
Turime daug ambasadorių.
Kurie mus pažįsta ir mums paskambins.
Jie mūsų akys ir ausys.
- Kada ją matei? - Vakar ryte.
- Vakar ryte? - Taip.
Dabar jie sako, kad ji išvyko iš kaimo,
bet bandysim išsiaiškinti, kur galėtume ją rasti.
Nors šviečia saulė, visur yra vaikų,
situacija gali visiškai pasikeisti
- ir tapti labai pavojinga. - Taip.
Vos prieš mėnesį viename kaime išgelbėjome vaiką.
Du jo draugai buvo sukapoti.
Tai reiškia, kad jiems nukapojo galvas, rankas.
Taip yra sukapojami vaikai.
Juos tiesiog nužudo kirviu arba mačete.
Apsilankome pas kaimo vadą, kad jis suprastų, kodėl čia esame.
Dirbame su vietos bendruomene.
Ar bendruomenėje yra daug vaikų, kaltinamų raganavimu?
Yra.
Kodėl vaikus laiko raganomis? Kas atsitiko?
Jie elgiasi keistai, o prieš tai dažnai mirdavo.
Bet su manimi to nebėra.
- Kaip jums pavyksta? - Turime specialų mišinį.
Vaikai, išgėrę jo, vemia ir pasveiksta.
Kiek tėvai moka už vaistus?
- Milijoną. - Čia niekas neturi milijono nairų.
Ar ne per brangu?
Jei tėvai neturi milijono nairų,
jie man duoda tokios pat vertės žemės.
O jei tėvai neturi nei žemės,
nei pinigų?
Jie palieka vaikus ar kaip?
Yra galimybė man tarnauti.
Ar dabar turite vaikų, kurie yra jūsų tarnai,
nes tėvai negalėjo sumokėti?
Atvesk vaiką.
Ką čia veiki? Padedi vadui?
Darau viską, ko jis nori. Atnešu, ką reikia.
Gerai, bet ar gauni pinigų?
Nemokamai valgau. Mano pinigai atitenka jam.
Tai vadiname vergija. Kai 15 metų sunkiai dirbi
ir už tai gauni tik maisto.
Labai lengva manipuliuoti neišsilavinusiais žmonėmis.
Jie linkę tikėti viskuo, ką jiems sako,
ypač pastorius,
nes religija yra labai svarbi nigeriečių gyvenimo dalis.
Pastoriai naudojasi žmonių neišmanymu
ir pasakoja, kad vaikai yra raganos,
o jie tuo patiki.
Propaguojant raganavimą,
galima lengvai apiplėšinėti žmones.
Daugelis pastorių manęs nepriėmė
į savo krikščioniškas organizacijas šiame mieste.
Jau daugelį metų pamokslauju,
kad Dievas nesukūrė raganavimo.
Mūsų statistika rodo,
kad per savaitę iš vieno kaimo
dingsta 10 vaikų.
Turėtumėte suprasti, kad vaiko kaltinimas raganavimu
yra glaudžiai susijęs su dideliu skurdu.
Jie negali išmaitinti visų savo vaikų.
Jei yra galimybė išsiųsti vieną ar du vaikus,
apkaltinti juos raganavimu, liks mažiau burnų.
Tai savotiškas išgyvenimo būdas.
Nelengva įvardyti skaičių,
bet tokių vaikų daugybė.
Užtenka ir vieno. Užtenka vieno nužudyto vaiko.
Vaikas, augdamas šioje visuomenėje, žino:
"Jei mane apkaltins raganavimu, leiskit pabėgti,
nes kitaip neišgyvensiu." Vaikai bando bėgti.
Gatvės vaikams visi šie dalykai gresia.
Jie grobiami, parduodami organams,
jie patiria įvairią prievartą. Turiu pasakyti,
kad gatvėje bent vieną naktį mieganti mergaitė yra išprievartaujama.
Pabėgau, todėl pradėjau elgetauti gatvėje.
Mane apkaltino nužudžius tėvą.
Mane mušė kiekvieną rytą.
Man nedavė maisto. Mama mane degino lygintuvu
Ką jauti, kai pagalvoji apie žmones, kurie tave apkaltino?
Manau, turėtume pamiršti viską,
kas įvyko praeityje, ir judėti pirmyn.
Visi centre esantys vaikai yra patyrę smurtą.
Jų galvose yra pjautinių žaizdų, peiliu padarytų žaizdų.
Kiekvienas vaikas turi kažką, ką nešiosis likusį gyvenimą.
Kartais jie prirakina vaiką grandinėmis.
Matėme prirakintų grandinėmis.
Vaikas būna kambaryje, nieko nevalgo ir negeria,
kol neprisipažįsta esąs raganius.
- Ir tu raganius? - Taip.
Mano vardas Benjaminas. Tėvai mane apkaltino raganavimu.
Ką dabar manai apie visą šią situaciją?
Manau, kad baigęs mokyklą
mokysiu kaimo žmones,
jog raganų nėra.
Šeimoje prasidėjo problemos, nes ėjau į mokyklą.
Giminės apkaltino tėvą, kad jis yra raganius.
Kad nenormalu, jog jis taip domisi švietimu.
Kad tai kažkas kita, tai raganavimas.
Iš to kilo problemos.
Kai esi apkaltinamas, visi į tave pradeda žiūrėti kitaip.
Net ir giminės žiūri kitaip.
Kai tėvas buvo apkaltintas raganavimu,
jį tarsi išmetė iš šeimos.
Manau, tada pradėjo kilti problemos.
Žmonės pradėjo elgtis su mumis labai agresyviai,
net sumušė mano mamą.
Tai pasiekė fizinių išpuolių lygį.
Buvo labai pavojinga.
- Kas nutiko tavo tėčiui? - Jį nužudė.
Nužudė.
Tada atvyko "Land of Hope".
Mūsų gyvenimas šiandien yra vaikystės atspindys.
Dabar tai matau daugeliu atžvilgių.
Labai norėjau susitikti su Hope mama.
Kaip ji atrodo? Kaip reaguos? Kaip Hope reaguos?
Mus apėmė daug emocijų,
nes ji atsirado, Hope buvo labai emocingas.
Labai emocingas.
Labas.
Labas rytas. Sėsk čia.
- Kuo tu vardu? - Justina.
- Kiek tau metų? - 23.
Kai laukeisi Hope,
- tau buvo 14, 15 metų? - Taip, 15.
Kas nutiko?
Ar gali papasakoti, kodėl jį radome tokios būklės?
Papasakok.
Esame čia, nes norime, kad užmegztum ryšį su savo sūnumi.
Neteisime tavęs.
Pati buvai dar vaikas.
Ar jis tave vedė, ar tiesiog paėmė kaip žmoną?
Kokia buvo jūsų istorija? Nes jis senas žmogus.
Nežinau, jis atėjo pas mus.
Jis pakvietė, o aš atsisakiau. Nenorėjau.
Nenorėjai? Tau nepatiko?
Ne, jis mane privertė.
Stivenas gimė metais anksčiau už Danielį.
Nusprendei jį pavadinti Stivenu? Taip pat su Hope tėvu?
- Taip. - Kai jis buvo išgelbėtas,
nežinojome jo vardo ir niekas mums jo nepasakė,
todėl turėjome jam suteikti tapatybę.
- Pavadinome jį Hope. - Labai gražus.
Ar Hope tėvas jį paliko tokios būklės?
Taip, jį išmetė.
- Gerai. - Nepykit ant manęs.
Nesijaudink. Dabar esi čia ir tai svarbiausia.
Čia tavo sūnus. Hope, tavo mama.
Buvai jos pilve.
Kaip tu?
Jo klausa prasta.
Labai atsiprašau. Už viską.
Kur žymė? Noriu pamatyti žymę.
Parodyk.
- Štai. - Gerai.
Čia viena.
- Tu jį pažymėjai? - Taip.
Atsiprašau. Prašau, atleisk man.
Kaip tu? Viskas gerai, Hope?
- Viskas gerai? Ne. - Hope gali nesuprasti.
Jis gali pagalvoti, kad jį pasiimsi.
- Ne. - Žinau.
Labai tikimės, kad dažnai jį aplankysi.
Irgi didelis?
- Danielis aukštesnis. - Aukštesnis už Hope?
Nenorėjau jums trukdyti. Labas, Hope.
- Labas, aš Martyna. - Justina.
Justina, malonu susipažinti.
- Malonu. - Justina, turi puikų sūnų.
Dabar matau, kad jis sutrikęs.
Jis išdidus ir žino, kokios būklės jį rado.
Yra ir laimės, ir pykčio.
Ji neliks. Ji išeis.
Tu liksi čia, bet ji apžiūrės vietą, gerai?
Tada ji išeis, gerai?
Galbūt kada nors jis sugebės man atleisti.
Jei norite pakeisti pasaulį, pradėkite vaikų.
Pakeitus jų vaikystę, galima pakeisti visą kartą.
Metas žiūrėti į priekį.
Hope labai džiaugėsi matydamas savo mamą, nes ji grįžo pas mus,
ilgą laiką gyveno "Land of Hope". Jis buvo be galo laimingas.
Jis paėmė ją už rankos ir su dideliu pasididžiavimu rodė kitiems vaikams:
"Matot? Čia mano mama."
Turi išmokti prisiimti kitų naštą.
Reikia vadovų, kurie gali prisiimti savo žmonių naštą,
pasiaukoti už juos.
Taip. Pasiaukoti.
Pažįstu jį 10 metų ir mačiau jį verkiantį du kartus.
Pagaliau buvo užbaigta viena svarbiausių mūsų misijų -
Hope istorija.
Buvo pralieta ne tik kraujo, prakaito ir ašarų,
bet tai palietė ir mūsų santykis bei tėvystę.
Vienas, du, trys,
keturi, penki! Sukčiauji!
Kai tapau nėščia, turėjome apsvarstyti,
kur auginti sūnų
ir kaip užtikrinti jo saugumą.
Pirmiausia teko paleisti projektą ir auginti sūnų Danijoje,
kur jam yra saugiau ir kur geresnė, sveikesnė aplinka.
Šok!
Kartais pavydžiu.
Kai matau gatvėse vaikštančias poras su vaikais.
Ir aš norėčiau kasdien vaikščioti su savo sūnumi ir jo tėčiu.
Nori žiūrėti dar kartą?
Būdama Danijoje dažniausiai jaučiuosi vieniša.
Bet kai pažiūriu į 92 vaikus, kurie dabar gyvena centre,
vaikus, kurie buvo rasti krūmuose ir tiesiog išmesti,
vaikus, kurie merdėjo mūsų rankose.
Šiandien matydama tuos vaikus universitete, baigusius studijas,
niekada nesigailėsiu savo sprendimų.
Tai buvo sunkus darbas, susidūriau su daug iššūkių,
bet labai tuo didžiuojuosi.
Tai yra visų mano priimtų sprendimų vaisius, todėl labai džiaugiuosi.
SAVIOUR
HOPE
KASMET NIGERIJOJE APIE 15 TŪKST. VAIKŲ APKALTINAMI RAGANAVIMU.
DAUGELIS JŲ NUŽUDOMI, KANKINAMI ARBA DINGSTA BE ŽINIOS.
"LAND OF HOPE" IŠGELBĖJO IR PAKEITĖ 92 VAIKŲ GYVENIMUS
H.O.P.E - PADĖK VIENAM ŽMOGUI KASDIEN
Vertė: Žiedė Gintalaitė Iyuno