NIGĒRIJA 2015. GADA DECEMBRIS
Kas vainas šim bērnam? Kas bērnam kaiš?
- Bērnam? - Jā.
- Tas ir izsalcis. - Varam iedot bērnam ēdienu?
Nav ēdiena, nav ūdens.
Attēls ar Houpa glābšanu mainīja manu dzīvi.
Tas bija kā belziens pa seju.
Piepeši visa pasaule pievērsa skatienus mūsu darbam.
Par to mēs cīnījāmies daudzus gadus:
skatieties uz Nigēriju, uz bērniem, kurus apsūdz buršanā.
Kādā brīdī es nodomāju, ka jāatgriežas Dānijā,
jādzīvo normāla dzīve un par visu jāaizmirst.
Patiesībā es vēlējos paslēpt sevi.
Esmu Anja Ringrena Lovena. Man ir 44 gadi.
Man patīk sevi saukt par humanitāri vai sociālo darbinieci.
Es uzaugu Dānijas ziemeļos.
Es dzīvoju kopā ar savu mammu, dvīņumāsu un mūsu vecāko māsu.
Mans tēvs bija alkoholiķis, tādēļ mamma viņu pameta.
Es biju tā meitene, kas centās glābt pasauli,
un tas aizsākās, kad biju maza un centos izglābt savu tēti.
Bet kā lai bērns palīdz vecam vīrietim,
kurš tā izvēlējies dzert?
Kad mamma gatavoja vakariņas,
mēs ar dvīņumāsu neapēdām visu galdā celto,
tādēļ viņa mums teica: "Ja neapēdīsiet visu ēdienu,
"domājiet par Āfrikas bērniem, kas mirst badā."
Kopš sešu, septiņu gadu vecuma mans sapnis
bija doties palīdzēt bērniem Āfrikā.
TĀ AR CERĪBU
Zini, Deivid Junior, tu vienmēr saki, ka vēlies kļūt par futbolistu,
bet tev patīk dejošana un mūzika. Kāpēc nekļūt par mūziķi vai dejotāju?
Mana māte nomira vien 53 gadu vecumā, un es sāku izjust lielas dusmas.
Pēc viņas nāves man bija grūti atrast savu identitāti.
Es cietu no trauksmes, zaudēju svaru.
Trīs mēnešus aizvadīju slimnīcā.
Deivid Junior.
Es svēru tikai 45 kilogramus.
Es nolēmu pārdot visu, kas man piederēja Dānijā, lai iegūtu naudu.
Es zaudēju pajumti, lai palīdzētu bērniem Āfrikā.
NIGĒRIJA
Visi pasaules Ārlietu ministri raksta:
"Nebrauciet uz Nigēriju, tā ir pārāk bīstama vieta."
Tas tāpēc, ka šī ir nabadzīga valsts, kurā valda ekstrēma nabadzība,
un cilvēki darīs visu, lai izdzīvotu.
Bet vajag stāties aci pret aci ar savām bailēm,
un es tā vienmēr daru: stājos pretim bailēm.
Ja tu tā nedari, kā tu vari dzīvot dzīvi?
- Esat gatavi? - Jā!
Aiziet!
Šejienieši ir ļoti draudzīgi. Nigērieši ir draudzīgi.
Viņi ir miermīlīgi cilvēki.
Viņi vienkārši cieš no nabadzības ekstrēmās korupcijas dēļ.
Mums ir prieks šodien uzņemt viesus.
Anja Lovena ieradās sveikt baznīcu kopā ar Martīnu.
- Esmu no Polijas. Tā ir Eiropā. - Polijas, Polijas!
Es ceļoju pa visu pasauli, veidojot reportāžas televīzijai
par nepārspējamām un iedvesmojošām sievietēm,
un tagad mana īpašā sieviete ir Anja.
Es ierados, lai parādītu viņas darbu.
Es nāku no tālās Dānijas, kas atrodas Eiropas ziemeļos,
bet manas mājas patiesībā ir Nigērija.
- Tas tāpēc, ka... - Tā ir taisnība.
Mans dēls, kurš sēž tur, ir nigērietis.
Viņa tēvs ir nigērietis, tātad es arī.
Taisnība!
Esmu Land of Hope dibinātāja.
Mūsu mērķis ir runāt ar vietējām kopienām,
mēģinot paskaidrot, ka bērni nav raganas.
Daudzi Solidrokas draudzes locekļi mums palīdzēja glābt šos bērnus.
Esmu pateicīga kā jums, tā baznīcai.
Daudzi cilvēki katru situāciju noveļ uz buršanos.
Daudzi domā, ka tad, ja tavs paprikas augs
vai mango augs nedeva ražu, tas tāpēc, ka iesaistīta buršanās.
Varbūt plantāns nedod ražu, jo iesaistīta buršanās.
Viss dzīvē saistās ar burvestībām.
Lai slavēts Tas Kungs!
Paldies tev, Jēzus.
Būtu sarežģīti
to ieskaidrot manas draudzes locekļiem,
bet tas ir viegli, ja cilvēks nav apgaismots.
Viņiem ir daudz manipulēšanas veidu.
Šis mācītājs iepriekš paziņoja, ka šis bērns ir ragana.
Bērni ir īpaši apdraudēti.
Ļaudis tic - kolīdz viņi ir apsēsti,
viņi raida burvestības un sagandē citus.
Kolīdz bērns tiek apsūdzēts, no viņa uz mūžu baidās.
GLĀBJOT ĀFRIKAS RAGANISKOS BĒRNUS
2008. gadā es noskatījos dokumentālo filmu,
Glābjot Āfrikas raganiskos bērnus, un tā mani šokēja.
Es nebiju dzirdējusi, ka bērnus apsūdzētu raganiskumā.
Katru gadu Nigērijā 10 000 bērnus apsūdz burvestībās.
Nekas mani nevarēja atturēt no braukšanas uz šejieni.
Mana pirmā, teiksim tā, tikšanās ar Āfrikas kontinentu,
bija tā sauktajā "Āfrikas siltajā sirdī".
Tā ir valsts - Malāvija.
Man prātā bija Nigērija, bet es vēlējos iegūt pieredzi,
pirms ceļoju uz tik bīstamu valsti.
Es biju brīvprātīgā novērotāja.
Mans darbs bija dzīvot kopā ar nabadzīgu ģimeni Malāvijā.
Malāvijā bija kāda lieta, ko es nekad neaizmirsīšu.
Bērnībā un augot
es noskatījos daudz dokumentālo filmu par afrikāņu kultūru.
Es noskatījos un izlasīju visu, ko spēju.
Man šķita, ka es zinu, kas ir nabadzība,
bet es nesapratu, ko tas nozīmē, kad esi badā.
Kas ir izsalkums?
Kad atgriezos no Malāvijas, es nospriedu,
ka vēlos izveidot savu nevalstisko organizāciju.
Es vēlējos koncentrēties uz raganisma apsūdzībām Nigērijā.
Tās tagad jau ir sausas, ja? Dažas no tām ir sausas.
Ienesīsim tās iekšā. Labi.
Šis joprojām ir mikls, šis ir sauss.
Šis arī ir sauss. Sanesīsim tās istabā, labi?
Vai redzi, kas te teikts? Prinss? Labi.
Tad liksim to Prinsa istabā. Šis pieder Sandejai? Labi.
Meitenes, jūs skatāties televīziju?
Ziniet ko? Jums vajadzētu būt ārā, spēlēties.
Viktorija, vai tu esi slima?
Vai biji pie medmāsiņas?
Tu lieto zāles? Tev ir karsta piere.
Ernest!
Pastāstiet kaut ko par Anju. Šobrīd viņa to nedzird.
Iepriekš viņas mati bija melni,
bet tagad tie ir balti. Viņai patīk dejot,
un katru rītu viņa mīl dzert kafiju.
Tas ir mans glābiņš.
- Man pusīti. - Pusīti? Labi.
Tu esi kā mana māsa. Tikai melnu kafiju.
Tagad 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10.
Māmiņa Anja, viņa palīdz bērniem.
Viņa dara daudz labu lietu. Viņa ir tā, kas man palīdzēja.
- Ak, Debora! Kas? - Mana kurpe.
Tava kurpe? Ko tu vēlies, lai es darītu?
- Es gribu jaunas. - Gribi jaunas?
Jā, jo tu šīs daudzas reizes salaboji.
Smaidi, tu dabūsi jaunas kurpes.
Labi. Uz redzi.
Viņa ir unikāla.
Persona, kas mēroja tālo ceļu uz šejieni
no sabiedrības, kas tagad ir pilnībā attīstīta,
ieradās vietā, kur cilvēki, dzīve ir pavisam citādi,
un mēģina dot cerības
un atšķirīgu skatījumu uz dzīvi, mēģina izveidot pārmaiņas.
Domāju, ka viņa ir ļoti spēcīga.
Viņa ir eņģelis.
- Viņa ir eņģelis? - Jā.
Šī meitene ir fantastiska.
Kad viņa ieradās Nigērijā, es darīju brīvprātīgo darbu bērnu centrā.
Viņa pat negribēja uz mani skatīties.
Viņa bija nedaudz agresīva.
Kad pirmoreiz satiku Deividu, viņš mani kaitināja.
Mēs spēlējām futbolu.
Tad piepeši atnāca viņš, un bērni pārtrauca spēlēt futbolu
un skrēja pie viņa: "Tēvoci Deivid,"
lēcot viņam virsū. Viņš sāka ar viņiem runāties.
Spēlēties ar viņiem. Es jautāju: "Kas tu tāds?"
Viņa bija neizpratnē: "Es šeit biju nedēļu,
"un atnāk šis puisis, un viņi viņu mīl. Kāpēc tā?"
Tas tāpēc, ka es biju kopā ar viņiem kopš viņi bija mazi,
un viņi ir kopā ar mani jau sešus, septiņus gadus.
Iztēlojaties jaunu jurisprudences studentu, kam ir harisma.
Viņam bija 21, man bija 32 gadi. Es te ierados, lai glābtu bērnus,
romantikai nebija laika: "Nē, es tā nevaru. Nē, nē, nē."
Reiz kāds mēģināja aizsūtīt bērnu prom no tās vietas,
un es uz šo personu ļoti sadusmojos un pacēlu balsi.
Aizstāvot bērnu es biju ļoti dusmīgs.
Anja teica, lai nomierinos.
Viņa uz mani paskatījās otro un trešo reizi.
Pēc tās dienas viņa nāca pie manis un teica "Čau".
Es atbildēju: "Čau, kā iet?" Mēs sākām runāt.
Tas vienkārši notika.
Otrā reize, kad ierados Nigērijā,
bija mēnesi pēc pirmā brauciena. Es atgriezos,
un mēs ar Deividu nolēmām radīt bērnu.
Pēc viena mēneša es biju stāvoklī.
Mēs paskatījāmies viens uz otru un es biju stāvoklī.
Mēs ar Deividu izveidojām mūsu bērnu centru
tuvu universitātei, kurā viņš studēja.
Pirmajos gados mēs izglābām apmēram 30 bērnus.
Kad mēs sākām, mēs gulējām uz paklājiņa nepabeigtā ēkā,
gaidot glābšanas misiju.
Mēs noīrējām dažas ēkas,
un šai vietai uzbruka vietējie šāvēji.
Viņi ieradās naktī, pavērsa ieročus pret darbiniekiem un bērniem.
Viņi apzaga mūsu īpašumus, iznīcināja daudzas lietas.
Bērni naktī modās kliegdami,
skrēja prom, slēpās krūmos.
Tonakt daži no šāvējiem izvaroja vienu no mūsu meitenēm.
Tas bija šausmīgs uzbrukums.
Viņi mums varēja tā uzbrukt tāpēc,
ka šai vietai nebija augsta žoga,
un mums nebija tādas drošības kā tagad.
Tas mani motivēja ceļot uz Dāniju
un piesaistīt finansējumu,
lai mēs varētu uzbūvēt Land of Hope.
Deivids bija šeit, pārliecinoties, ka viss tiek būvēts,
un kopā mēs radījām Land of Hope jeb Cerību zemi.
Šajā vietā dzīvo puiši. Mēs to saucam par "puišu hosteli".
Galā ir "meiteņu hostelis", kur mitinās meitenes.
Un kur ir mūsu vieta?
Mana vieta ir taisni priekšā,
un tā atrodas tajā pašā ēkā, kur puišu un meiteņu hosteļi.
Kad uzbūvējām šo vietu, mūsu ideja bija uzbūvēt istabu.
Mums būtu atsevišķas virtuves un TV telpas,
lai mums būtu privātums.
- Un? - Mēs iekārtojām tikai istabu.
Skaidrs.
- Šī ir jūsu privātā telpa? - Šī ir mana privātā telpa.
Vai šī istaba atšķiras no citām?
Nē, tā ir tāda pati kā bērnu istabas
ar atsevišķu vannu un tualeti.
Kad esmu šeit, es maz atrodos iekštelpās.
Es bieži esmu ārā. Man nepatīk sēdēt istabā.
Kurš ir šeit? Hallo? Sveiki. Kā iet?
Protams, mammas istaba ir vislabākā.
Anja, kas tas?
Tikko sagaidījām Jaungadu,
tādēļ man bija jāuzvelk kaut kas īpašs.
Man jāredz, kā tā uz tevis izskatās.
Šādi. Mēs dejojām visu nakti.
- Ļoti eleganti. - Ļauj parādīt šo.
Šo izveidoja vietējais šuvējs šeit, Āfrikā.
Tā ir lieliska.
Viena no manām mīļākajām kleitām. Ļoti koša.
Redzi? Viņi to lieliski sašuva.
Krūtis vajag augšā, pēcpusi - atšaut uz āru.
Tu mīli modi?
Tā kā šeit ir karsts, es uzvelku vienu kleitu,
un pēc stundas ir pārāk karsti,
tāpēc uzvelku nākamo un nākamo.
Anja, zini, ko es domāju? Šo sienu ieskāvumā
jūs visi varat justies droši, bet ārpusē pasaule nav tāda.
Jā, Land of Hope iekšpusē valda tīra laime un mīlestība.
Ārpus šīm sienām pasaule jūk prātā.
Reiz Deivids teica: "Es šorīt saņēmu zvanu.
"Ciemā ir divgadīgs bērns." Es nezinu, vai tā ir patiesība.
Kā viņi var pamest divgadīgu bērnu, un vai šis bērns spēs izdzīvot?
Es paskatījos uz Deividu un teicu: "Ejam apskatīties."
- Bērnu nebaro? - Jā. Nav mātes, nav tēva.
- Nav mātes, nav tēva. - Man žēl.
Es noliecos, lai dotu Houpam ūdeni un cepumu.
Tā smaka līdzinājās nāves smakai.
Tā bija kā...
Es nevaru izskaidrot šo smaku.
Kamēr gājām ar viņu uz busiņu, ar kuru tur aizbraucām,
vīrietis teica: "Kur jūs viņu vedīsiet?"
Man bija jāiet ātrāk, un tad piepeši
mūsu busiņu ielenca cilvēki.
Tad iejaucās Deivids:
"Vai redzējāt šī bērna stāvokli? Redzat, ka viņam vajag slimnīcu?"
Viņš aizcirta durvis un teica: "Braucam."
Kad viņa turēja zēnu, viņa man teica:
"Deivid. Šis zēns nomirs."
"Pirms viņš nomirst, viņam vajag vārdu."
Mēs viņu nosaucām par Houpu jeb Cerību, aizvedām viņu uz slimnīcu
un ārsts teica, ka viņam ir maza iespēja izdzīvot.
Houpa elpu mēs skaitījām pa sekundēm.
Viņš atradās uz nāves sliekšņa.
Mēs ar Deividu aizvedām mūsu dēlu Deividu Junioru uz slimnīcu
un ielikām viņu Houpa gultā, lai viņi varētu sēdēt un spēlēties.
Tā bija pirmā reize, kad redzējām Houpu smaidām, pat smejamies.
Tāpēc es viņa izdzīvošanu saucu par brīnumu.
Kad padomāju par Houpu, es smejos,
jo viņš ir inteliģents.
Viņš ir cilvēks ar jautru raksturu.
Viņš ir ļoti asprātīgs.
Mums arī ir nelielas bažas,
ka viņš nekad nerunās.
Domāju, ka viņš ļoti vēlas sevi izpaust,
un es ceru, ka šī diena pienāks.
Land of Hope ir liels bērnu centrs.
Tas aizņem vairāk nekā 1,2 ha.
Kad mēs ar Deividu nopirkām šo zemi,
mēs iztēlojāmies, ka tas nebūs tikai bērnu centrs;
mēs gribējām uzbūvēt arī izglītības centru,
kurā bērni varētu apgūt dažādas prasmes.
Mākslas pulciņš, fizika, datorapmācības.
Šeit mēs dziedam un jautrojamies.
Viens, divi, trīs - aiziet!
Es jūs mīlu!
Tāpēc es vienmēr esmu emocionāla.
Es padomāju, kā viņus izglābām,
un tad vēroju, kā viņi stāv ar tādu drosmi
un dzied, ticot saviem spēkiem.
Tagad viņas ir jaunas sievietes, kas iedrošina viena otru.
Tas ir lieliski.
- Man uzmetas zosāda. - Es to mīlu, jā.
Ja skatāmies uz Dāniju, pat Poliju un Eiropu
un atgriežamies 18. gs., visi apsūdzēja īpaši sievietes.
Dānijā vairāk nekā 2000 sievietes mēs sadedzinājām dzīvas,
apsūdzot viņas par raganām.
Kāpēc mēs Dānijā vairs nededzinām sievietes?
Tāpēc, ka sākām sūtīt bērnus uz skolu.
Tas ir terapeitiski. Terapija ir tā, kas jūs ārstē.
Māksla ir kā pašizpausme.
Tas varētu būt radošums, tā varētu būt tava iztēle.
Ko tu domā? Kādi koncepti tev pastāv?
Vienam nigēriešu bērnam katru gadu bija viens dolārs,
ar kuru samaksāt par skolu.
Viņu bērnu izglītības budžeta plāns bija izsmiekla vērts.
Tā arī ir māņticības un nabadzības problēma.
Ja bērnus nesūta uz skolu, nav nekādas attīstības,
un lūzt sirds, skatoties uz visu izniekoto talantu šajā valstī.
Man vārdam "Hope" ir spēcīga nozīme.
H-O-P-E, jo...?
- Help One Person Every day. - Palīdzi kādam katru dienu.
Citi vārdi, izņemot Land of Hope, nemaz nebija iespējami.
Čau! Kas mums te ir?
Kad bērni spēlē futbolu, šeit atrodas mūsu māsiņa.
Viņi spēlē gluži kā uz dzīvību un nāvi.
Būs labi, Deivid. Būs labi.
Tu atpazīsti un sauc vārdā katru bērnu?
Visus bērnus. Man viņi pat nav jāredz, lai viņus atpazītu.
Es viņus atpazīstu pēc balsīm.
Jums pat ir savs ūdens?
Jā, mums ir sava ūdens ražošanas rūpala.
Mans vīrs Deivids vienmēr par to sapņoja.
Viņš gribēja sūknēt ūdeni, kas būtu lētāks un visiem pieejams.
Land of Hope līdzinās Noasa šķirstam. Mums ir vistas, zivis,
un plašs lauks, kurā audzējam dārzeņus
un dažāda veida lapiņas, kuras izmantojam vietējā virtuvē.
Tas teju kļuva par to, ko sapņojām,
jo tu vari izdzīvot, ja esi uzbūvējis visu šo.
Šis ir Deivida ģimenes dzimtais ciemats.
Kopienā visi viņu dziļi ciena,
tāpēc mēs šeit esam drošībā.
Kad mēs uzbūvējām Land of Hope, mēs nolīgām 150 vietējos darbiniekus.
Mēs devām darbu visiem šiem ļaudīm,
tāpēc Land of Hope ir šī ciemata lepnums.
DĀNIJA
Esot Dānijā man trūkst Nigērijas, bet Nigērijā trūkst Dānijas.
Šķiet, ar vienu kāju stāvu vienā valstī, ar otru otrā,
tāpēc katru dienu es jūtos sašķelta starp šīm valstīm.
Dānijā es veicu administratīvo darbu,
sniedzu intervijas, man lūdz runāt konferencēs.
Mums ir ļoti svarīgi,
ka man ir platforma, kurā runāt par mūsu darbiem, un gūt ziedojumus.
Nauda vajadzīga, lai glābtu bērnus, dotu viņiem nākotni.
Es esmu tā, kurai jāatgriežas Dānijā, lai piesaistītu finansējumu,
tādēļ uz maniem pleciem gulstas milzu atbildība.
Es ar viņu ļoti lepojos,
jo viņai ir tik plaša sirds pret Nigēriju un nigēriešiem.
Trīs gadus neesmu devusies atvaļinājumā.
Tam nav laika, tāpēc es to gaidu ar nepacietību.
- Ļoti. - Es arī.
Es strādāju Anjas padotībā Land of Hope organizācijā.
Es esmu viceprezidente un tieku galā ar visa veida komunikāciju,
mārketingu un sociālajiem tīkliem.
Jūtu, ka man par viņu jārūpējas, jo bērnībā tā lika mamma.
Bet tas gan jau tāpēc, ka mamma redzēja mūsu atšķirības.
Viņa redzēja, ka Anja ir vairāk "Baseins - lecam iekšā!"
Un es biju vairāk "Bet cik tas ir dziļš?
"Vispirms uzzināsim baseina dziļumu."
Anja vienkārši ielēktu.
Es zinu, ka viņa uzauga ar mani
un mēs esam dānietes no Dānijas,
es jūtu, ka tad, kad viņa dodas uz Nigēriju,
viņai ir smagi ap sirdi.
Dažreiz mums ar Anju rodas nesaskaņas.
Mēs esam dvīnes, kas strādā kopā, tādēļ mēs bieži strīdamies.
Ja es uz viņu dusmojos un kāds mani aptur uz ielas, sakot:
"Es mīlu jūsu māsu. Viņa ir varena." Es atbildu: "Nē, nē.
"Viņa nav tik perfekta."
NIGĒRIJA
No malas izskatījās, ka mēs esam daudz sasnieguši,
bet aizkadrā mums gāja ļoti grūti.
Bet mēs turpinājām koncentrēties uz projektu un bērniem.
Bērni, kas apsūdzēti buršanā, negrib nākt klāt, kad tevi ierauga.
Viņuprāt, visi pieaugušie ir bīstami.
Viņi tev netic.
Viņi ir saskārušies ar lielu apdraudējumu no pieaugušajiem,
kas gāja viņus sist, reizēm pat nogalināt.
Pieaugušie šķiet draudīgi.
Man vienmēr viņi jāpārliecina, ka cenšos darīt kaut ko labu.
Pie mums Land of Hope mitinās 91 bērns,
un tikai 21 no tām ir meitene. Pārējie ir zēni.
Kāpēc zēnus apsūdz buršanā biežāk?
Tāpēc, ka zēniem ir dominējošāki raksturi,
viņi spēlējas skarbāk, un viņi nav vajadzīgi.
Mājsaimniecībā zēni nav vajadzīgi.
Atceros notikumu ap 2019. gada Ziemassvētku laiku.
Tas bija decembris. Ap Ziemassvētkiem tu esi īpašā omā.
Pienāca ārkārtas izsaukums. Deivids man teica:
"Nezinu, vai gribi redzēt šo bērnu,
"bet tiek ziņots, ka viņš ir ļoti sliktā stāvoklī."
Es teicu: "Braucam, braucam!"
Kad ieradāmies pie šī bērna, viņš pat nevarēja pastaigāt.
Tas bija zēns, un viņš bija lielās sāpēs.
Viņš ir Seivjors jeb Glābējs.
Viņu vairākas reizes izvaroja, un viņam diagnosticēja HIV.
Viņš slēpās milzīgās caurulēs
pie būvniecības laukuma.
Kad viņu izvilkām no caurulēm, viņš turēja savas bikses
un izjuta šausmīgas sāpes.
Viņi nogalināja tavu māsu?
Ja mēs nebūtu ieradušies, viņš būtu nogalināts dienu vai divas vēlāk.
Viņš vairs nebūtu dzīvs.
Mēs ņēmām līdzi Ernestu, vienu no vecākajiem bērniem.
Reizēm mēs glābšanas misijās ņemam līdzi mūsu bērnus.
Viņiem patīk braukt palīgā, un tas mani ļoti iedvesmo.
Ernests maigi iecēla šo bērnu mašīnā,
apsēdās viņam blakus, iedeva viņam padzerties,
deva viņam cepumus. Tad Deivids atskaņoja Ziemsvētku dziesmu.
Mēs bijām ļoti emocionāli. Atpakaļceļā mašīnā
viņš ieslēdza Ziemassvētku gospeli.
Es pagriezos un redzēju, kā Ernests sēdēja pie Seivjora,
un sāku raudāt, jo tas bija tik emocionāls moments.
Bet tie bija Ziemassvētki un mēs izglābām dzīvību,
tātad tie varbūt bija vislabākie Ziemassvētki no visiem.
Vai atceries brīdi, kad šeit ieradās Houps?
Houps bija mazs un sīciņš, kad viņš tika izglābts.
Kad viņu ievedām Land of Hope,
tas bija skumji, jo viņš bija sliktā stāvoklī.
Viņš bija tuvu nāvei, tāpēc tas bija ļoti bēdīgi.
Un tagad? Ko tu domā par Houpu?
Houps ir vislielākais... Es nezinu.
Domāju, ka viņš ir laimīgākais bērns pasaulē.
Viņa pārmaiņas ir brīnišķīgas.
Tagad viņš ir vesels, viņš atrodas drošā vietā.
Tagad Houpam iet labi. Viņš ir ļoti gudrs.
No Houpa stāsta zināms ir tikai tas, ko teica viņa tēvs.
Viņš ir burvis, viņš ir pūšļotājs.
Un viņš ir ietekmīgs cilvēks.
Pirmais viņa jautājums, kad viņu satiku, bija: "Cik esmu parādā?"
Es teicu: "Jūs neko neesat parādā. Es negribu naudu.
"Mēs esam šeit, jo katrs bērns ir pelnījis zināt savu identitāti."
Viņš teica, ka tā ir mātes vaina. Viņš stāstīja vienu stāsta daļu.
Mēs meklējām Houpa mammu, kopš viņu atradām.
Houpam ir svarīgi satikt savu māti.
Viņu ieraudzīt un satikt. Arī viņai tas ir svarīgi.
Viņai jāsaprot, ka bērni nav nekādi burvji.
Ko tu domā, Deivid, par šodienas tikšanos ar māti?
Es nezinu, ko sagaidīt, kamēr neesmu viņu saticis.
Viņa teica, ka viņa mūs tur gaida.
Es zvanīju - radās savienojums, bet tad telefons bija izslēgts.
Cik zinu, jums no Land of Hope
ir svarīgi, lai bērniem būtu attiecības ar vecākiem.
Kad dodamies mājas vizītēs, mēs aizstāvam bērnu intereses.
Mēs dodamies izglītot ne tikai ģimeni, bet visu kopienu.
Tas bija tas puisis, kas sazinājās ar Deividu,
lai mūs informētu par pamestu bērnu,
- kam bija tikai divi gadi. - Skaidrs.
Teju 10 gadus mēs esam ļoti aktīvi vietējos ciematos.
Mums ir daudz vēstnieku.
Viņi zina, kas mēs esam, un mums zvana.
Viņi ir mūsu acis un ausis.
- Kad viņu redzēji? - Vakar no rīta.
- Vakar no rīta? - Jā.
Šobrīd viņi saka, ka viņa pametusi ciematu,
bet mēs mēģinām uzzināt, kur varam viņu atrast.
Lai gan spīd saulīte, visās malās ir bērni,
tāpēc situācija var strauji mainīties
- un kļūt ļoti bīstama. - Jā.
Vien pirms mēneša mēs bijām ciemā un izglābām bērnu.
Divi no viņa draugiem tika nokauti.
Nokaušana nozīmē to, ka viņiem nocirta galvas, rokas.
Tā viņi nokauj bērnus.
Viņi viņus nogalina ar cirvi vai mačeti.
Mēs apciemojam šī ciema galveno, lai paskaidrotu, kāpēc esam šeit,
tā kā mēs strādājam ar kopienu.
Vai daudzus bērnus kopienā dēvē par raganām?
Nē, nu, daži ir.
Kāpēc viņi dēvē bērnus par raganām? Kas notika?
Viņi uzvedās dīvaini, un iepriekš viņi bieži mira.
Bet tā nenotiek, kopš šeit atrodos es.
- Kā to panācāt? - Mums ir īpaša mikstūra.
Pēc tās iedzeršanas bērni vemj, tad tiek izdziedēti.
Cik vecāki maksā par šīm zālēm?
- Miljonu (600 eiro). - Te nevienam nav miljons nairu.
Tas nav pārāk dārgi?
Ja vecākiem nav miljons nairu,
viņi man dod zemi tādā vērtībā.
Ko tad, ja vecākiem nav ne zemes, ne naudas?
Vai viņi pamet bērnu? Kas notiek tad?
Pastāv iespēja man kalpot.
Vai ir kādi bērni, kas ir jūsu kalpi tāpēc,
ka vecāki nevarēja samaksāt?
Ej un atved bērnu.
Ko tu šeit dari? Vai palīdzi priekšniekam?
Es daru to, ko viņš grib. Pienesu visu, ko viņam vajag.
Labi, bet tev par to maksā?
Es tikai varu ēst par brīvu. Mana nauda nonāk pie viņa.
To mēs saucam par verdzību. Kad tu smagi strādā 15 gadus
un par to dabū tikai ēdienu.
Ir viegli manipulēt ar neizglītotiem cilvēkiem.
Viņi bieži vien tic visam, ko viņiem pasaka,
īpaši ja to saka mācītājs,
jo nigērieša dzīvē reliģijai ir ļoti liela loma.
Mācītāji izmanto cilvēku izglītības trūkumu
un saka viņiem, ka bērni ir raganas,
un cilvēki tam tic.
Ja veicināsi buršanos,
tev būs viegli aplaupīt cilvēkus.
Daudzi mācītāji mani nepieņēma
šīs pilsētas kristiešu organizācijās.
Tas tāpēc, ka gadiem sprediķoju,
ka Dievs neizgudroja buršanos.
Mūsu pašu statistika ir tāda,
ka 10 bērni katru nedēļu pazūd
no šī ciemata.
Jāsaprot, ka bērna apsūdzēšana par to, ka viņš ir ragana
cieši saistās ar ekstrēmu nabadzību.
Viņi nevar pabarot visus bērnus.
Ja rodas iespēja pāris bērnus aizsūtīt prom,
apsūdzot viņus buršanā, jābaro par pāris mutēm mazāk.
Tas ir izdzīvošanas veids, saprotat?
Nav viegli nosaukt precīzu skaitli,
bet tie ir daudzi bērni.
Pat ar vienu jau pietiek. Pietiek ar viena bērna slepkavību.
Augot šajā sabiedrībā, bērns zina:
"Ja mani apsūdzēs buršanā, man jāmūk prom,
"citādi neizdzīvošu." Tā bērni mēģina aizbēgt.
Uz ielas palikušie bērni ir pakļauti visādām lietām.
Viņus apdraud cilvēku tirdzniecībai, orgānu tirdzniecībai,
dažāda veida varmācībai. Un man jāsaka tā -
jebkura meitenīte, kas vienu nakti pavada uz ielas, tiek izvarota.
Es aizbēgu, tāpēc sāku ubagot uz ielas.
Mani apsūdzēja mana tēva nogalināšanā.
Viņi katru rītu mani sita.
Viņi man nedeva ēst. Mana māte mani dedzināja ar gludekli.
Ko tu jūti, kad padomā par saviem apsūdzētājiem?
Es domāju, ka mums jāaizmirst visas
pagātnē notikušās lietas un jādzīvo tālāk.
Visi bērni, kas dzīvo centrā, ir saskārušies ar varmācību.
Griezumi uz galvām, nažu radītas rētas - viss ir tur.
Katram bērnam ir kas tāds, ko viņi nesīs sev līdzi nākotnē.
Reizēm viņi tur bērnus saslēgtus ķēdēs.
Esam redzējuši, kā viņi to dara.
Tad bērns ir istabā un nedabū ne ēst, ne dzert,
kamēr nav atzinies buršanā.
- Tu arī esi ragana? - Jā.
Esmu Bendžamins. Mani vecāki mani apsūdzēja buršanā.
Ko tu šobrīd domā par šo situāciju?
Es domāju, ka tad, kad pabeigšu skolu,
es mācīšu ciema iedzīvotājiem,
ka neviens neveic buršanos.
Manā ģimenē sākās problēmas, jo es gāju skolā.
Mani radinieki apsūdzēja manu tēvu buršanā.
Neesot normāli, ka viņu tā interesēja izglītošanās.
Tam noteikti bija kāds iemesls, un tā bija buršanās.
Ar to aizsākās visas problēmas.
Kad tevi apsūdz, visi uz tevi skatās citādi.
Pat tavi radinieki tevi redz citā gaismā.
Kad manu tēvu apsūdzēja buršanā,
viņu savā ziņā patrieca no radu saimes.
Domāju, ka tad sākās problēmas.
Ļaudis pret mums sāka izturēties ļoti agresīvi.
Viss nonāca tiktāl, ka viņi sita manu mammu.
Viss nonāca līdz fiziskiem uzbrukumiem.
Tas bija ļoti bīstami.
- Kas notika ar tavu tēti? - Viņi viņu nogalināja.
Viņu nogalināja.
Un tad ieradās Land of Hope.
Mūsu šodienas dzīve ir bērnības atspoguļojums.
Tagad es to redzu daudzos veidos.
Es satraucos par pirmo tikšanos ar Houpa māti.
Kā viņa izskatās? Kā viņa reaģēs? Kā reaģēs Houps?
Mums bija daudz emociju,
jo piepeši viņa bija tur. Houps bija emocionāls.
Ļoti emocionāls.
Sveiki.
Labrīt, laipni aicināti! Sēdieties.
- Kā jūs sauc? - Esmu Džastīna.
- Cik jums gadu? - Man ir 23 gadi.
Jums bija 14, 15 gadi,
- kad bijāt stāvoklī ar Houpu? - Jā, 15.
Kas notika?
Varat pastāstīt, kāpēc mēs viņu atradām tā, kā atradām?
Pastāstiet šo stāstu.
Esam šeit, jo gribam, lai jums būtu attiecības ar dēlu.
Mēs jūs nenosodām. Mēs neieradāmies jūs nosodīt.
Jūs pati bijāt tikai bērns.
Viņš jūs apprecēja, vai vienkārši ņēma jūs par sievu?
Kāds ir stāsts starp jums un viņu? Jo viņš ir vecs vīrietis.
Nezinu. Viņš atnāca pie mums.
Viņš mani uzrunāja, un es atteicu. Es negribēju.
Jums tas nepatika?
Nepatika, un todien viņš mani piespieda.
Stīvens piedzima gadu pirms es dzemdēju Danielu.
Jūs viņu nosaucāt par Stīvenu? Vai viņš arī bija no Houpa tēva?
- Jā. - Kad viņu izglāba,
mēs nezinājām viņa vārdu un neviens mums to neteica,
tādēļ mums vajadzēja viņam sniegt identitāti.
- Mēs izvēlējāmies vārdu "Houps". - Tas ir ļoti labi.
Vai Houpa tēvs viņu tur pameta tādā stāvoklī?
Jā, viņš viņu tur izsvieda.
- Skaidrs. - Nedusmojieties uz mani.
Neraizējieties. Tagad jūs esat šeit, un tas ir svarīgākais.
Šis ir jūsu dēls. Houp - tava mamma.
Viņa... Tu biji viņas vēderā.
Kā tev iet?
Viņam ir dzirdes problēmas.
Man žēl. Man ļoti žēl. Man žēl par visām tām lietām.
Kur atzīme? Es gribu redzēt atzīmi.
Parādi. Es gribu to redzēt.
- Labi. Tur. - Labi.
Te viena ir.
- Jūs viņam devāt šo atzīmi? - Jā.
Man žēl, saproti? Lūdzu, piedod man.
Viss kārtībā? Tev viss kārtībā, Houp? Viss labi?
- Viss kārtībā? Nē. - Varbūt Houps nesaprot.
Varbūt viņš domā, ka ieradāties viņam pakaļ.
- Nē. - Zinu, zinu.
Bet mēs ceram, ka nāksiet un bieži viņu apciemosiet.
Vai viņš ir tikpat liels?
- Daniels ir garāks. - Garāks par Houpu?
Negribēju jums traucēt. Čau, Houp.
- Čau. Esmu Martīna. - Džastīna.
Džastīna. Prieks jūs satikt.
- Prieks iepazīties. - Jums ir lielisks dēls.
Šobrīd redzu, ka viņš ir apjucis.
Viņam ir lepnums, un viņš zina, kādā stāvoklī tika atrasts.
Viņš izjūt laimi, bet varbūt arī dusmas.
Viņa nepaliks. Viņa nepaliks. Viņa dosies atpakaļ, labi?
Tu, tu paliec šeit, bet viņa apskatīs šo vietu, labi?
Un tad viņa ies prom, labi?
Varbūt kādudien viņš atradīs vietu savā sirdī, lai man piedotu.
Ja vēlaties mainīt pasauli, sāciet ar bērniem.
Ja varat mainīt to, kā viņi uzaug, jūs varat mainīt paaudzi.
Pienācis laiks skatīties uz priekšu.
Houps ir priecīgs redzēt savu mammu, jo viņa atgriezās, lai mūs apciemotu.
Viņa ilgu laiku palika Land of Hope. Viņš bija pārlaimīgs.
Viņš lepni ņēma viņu aiz rokas un rādīja citiem bērniem:
"Redziet? Šī ir mana mammma."
Vajag iemācīties uzņemties citu nastu.
Vajag līderus, kas var uzņemties vadīto cilvēku nastu,
ziedoties viņu labā.
Jā, tieši tā - ziedoties.
Es viņu pazīstu 10 gadus, un esmu redzējusi viņu raudam divas reizes.
Beidzot viena no mūsu lielākajām lietām ir izbeigta,
un tas ir Houpa stāsts.
Mums tas prasīja ne tikai asinis, sviedrus un asaras,
bet ietekmēja arī attiecības un bērna audzināšanu.
Viens, divi, trīs,
četri, pieci! Tu krāpies!
Kad es paliku stāvoklī, tas prasīja upurēšanos:
mums bija jāapdomā, kur turēsim savu dēlu,
un jādomā arī par viņa drošību.
Mums bija jākoncentrējas uz projektu un jāaudzina dēls Dānijā.
Viņam tā ir drošāka un labāka, veselīgāka vide.
Aiziet! Aiziet!
Reizēm izjūtu skaudību.
Kad redzu, kā pāri pastaigājas kopā ar saviem bērniem,
es vēlos, kaut tā varētu darīt ar savu dēlu un viņa tēvu.
Gribi to noskatīties vēlreiz?
Patiesība ir tā, ka Dānijā es bieži jūtos vientuļa.
Bet, kad skatos uz 92 bērniem, kas tagad dzīvo manā centrā,
bērniem, kas atrasti krūmos un tikuši izmesti ārā
un bērniem, kas teju nomira mūsu rokās...
Šodien es redzu, kā šie bērni absolvē universitāti,
un es nenožēloju savus lēmumus.
Tas ir smags darbs, kas manā dzīvē rada izaicinājumus,
bet es ar to lepojos.
Tādi ir manu lēmumu augļi, un es par to ļoti priecājos.
SEIVJORS
HOUPS
NIGĒRIJĀ KATRU GADU AP 15 000 BĒRNU APSŪDZ BURŠANĀ.
DAUDZUS NO VIŅIEM NOGALINA, NOMOKA VAI PAZUDINA.
LAND OF HOPE IR IZGLĀBUŠI UN MAINĪJUŠI 92 BĒRNU DZĪVES
PALĪDZI KĀDAM KATRU DIENU.
Tulkoja: Linda Sindija Dzenovska Iyuno