NIGERIA DECEMBRIE 2015
DIN ARHIVĂ
Ce problemă are acest copil?
- Copilul? - Da.
- Îi e foame. - Nu putem să-i dăm mâncare?
Nu avem mâncare, nu avem apă.
Fotografia salvării lui Hope mi-a schimbat viaţa.
A fost ca o palmă peste faţă.
Băiat înfometat, abandonat pentru vrăjitorie
DANEMARCA 2023
Deodată, întreaga lume era cu ochii pe munca noastră.
Pentru asta luptam de ani de zile.
Uitaţi-vă la Nigeria, la copiii acuzaţi de vrăjitorie!
La un moment dat, simţeam...
că vreau înapoi în Danemarca, să trăiesc o viaţă normală
şi să...
uit de tot.
Voiam să mă ascund, de fapt.
Mă numesc Anja Ringgren Lovén,
Am 44 de ani.
Îmi place să mă consier umanitară sau asistent social.
Am crescut în nordul Danemarcei.
Locuiam cu mama, sora mea geamănă şi sora noastră mai mare.
Tata era alcoolic, de aceea mama l-a părăsit.
Eram fetiţa care încerca să salveze lumea,
încă de când eram foarte mică şi încercam să-l salvez pe tata.
Dar cum poate un copil să salveze un om bătrân
care alege să bea aşa?
Când mama făcea de mâncare,
iar eu şi sora mea geamănă nu mâncam tot,
ne spunea: "Dacă nu terminaţi tot din farfurie,"
"gândiţi-vă că, în Africa, copiii mor de foame!"
De când aveam şase, şapte ani, am visat
să ajung să-i ajut pe copiii din Africa.
BUN VENIT LA AARHUS
SPERANŢĂ
Ştii, David Jr.,
spui mereu că ai vrea să devii jucători de fotbal,
dar ştiu că îţi plac dansul şi muzica.
N-ai vrea să te faci cântăreţ sau dansator?
Mama a murit la doar 53 de ani şi am fost copleşită de furie.
După moartea ei, m-am străduit să îmi găsesc identitatea.
M-am luptat cu anxietatea, cu pierderea în greutate...
Am fost internată trei luni de zile în spital.
Cântăream doar 45 kg.
Am decis să vând tot ce aveam în Danemarca
şi să strâng bani.
Mi-am vândut locuinţa pentru a-i ajuta pe copiii din Africa.
NIGERIA
Toţi miniştrii de externe din lume vor scrie:
"Nu te duce în Nigeria, e prea periculos."
E o ţară foarte săracă, acolo e o sărăcie lucie
şi oamenii fac orice să supravieţuiască.
Dar, în viaţă, trebuie să-ţi înfrunţi temerile.
Asta am făcut întotdeauna. Mi-am înfruntat temerile.
Dacă nu faci asta, cum mai poţi trăi?
- Sunteţi gata? - Da!
Haideţi!
Oamenii de aici, nigerienii sunt atât de prietenoşi!
Sunt un popor paşnic.
Dar suferă de sărăcie extremă, din cauza corupţiei extreme.
E o plăcere să-i avem pe aceşti vizitatori printre noi.
O invit pe Anja Lovén să vină aici
şi să întâmpine Biserica, alături de Martyna.
Am venit din Polonia.
Din Europa, da.
Călătoresc în toată lumea şi fac reportaje la televizor
despre femei incredibile care mă inspiră.
Acum mi se pare că o femeie foarte importantă e Anja.
Am venit aici să arăt lumii munca ei.
Sunt dintr-o ţară îndepărtată,
Danemarca, în nordul Europei,
dar casa mea e Nigeria.
- Aşa e! - Pentru că...
Fiul meu, care stă acolo, e nigerian.
Tatăl lui e nigerian, deci şi eu sunt nigeriană.
Aşa e!
Şi sunt fondatoarea Land of Hope.
Scopul nostru e să ne implicăm în comunităţile locale,
să încercăm să convingem oamenii că niciun copil nu e vrăjitor.
Membrii Solid Rock ne-au ajutat să-i salvăm pe aceşti copii.
Vă sunt recunoscătoare vouă şi Bisericii.
Multă lume crede că orice necaz e vrăjitorie.
Mulţi cred că, dacă...
JOHN OKORIKO PASTOR
piperul sau mango nu rodesc,
e o vrăjitorie la mijloc.
Cred că bananierul nu face banane din cauza farmecelor.
Vrăjitoria e prezentă în toate aspectele vieţii.
Ar fi dificil
ca membrii bisericii mele să fie atraşi să creadă asta,
dar e uşor, dacă persoana nu e luminată.
Au multe metode de manipulare.
SALVAREA COPIILOR AFRICANI
Predicatorul acuzase acest copil
de vrăjitorie.
Copiii sunt o ţintă frecventă.
Oamenii cred că, odată posedat,
copilul poate face vrăji, molipsindu-i pe alţii.
Dacă e acuzat,
copilul rămâne stigmatizat şi toţi se tem de el.
În 2008 am văzut un documentar
numit "Salvarea copiilor vrăjitori africani".
M-a răvăşit.
Nu mai auzisem de copii care să fie acuzaţi de vrăjitorie.
Zilnic sunt în jur de 10 000 de copii acuzaţi de vrăjitorie în Nigeria.
Nimic nu mă putea opri să vin aici.
Primul contact pe care l-am avut
cu continentul african
a fost ceea ce numim "inima caldă a Africii",
Malawi.
În mintea mea era Nigeria,
dar voiam să capăt experienţă
înainte să plec într-o ţară periculoasă.
Am fost observator voluntar.
Sarcina mea era să trăiesc cu o familie săracă din Malawi.
Un lucru pe care nu-l voi uita din Malawi...
Pe parcursul întregii mele copilării,
am urmărit multe documentare despre cultura africană.
Citeam şi urmăream tot ce găseam.
Credeam că ştiu totul, că ştiu ce e sărăcia,
dar nu înţelegeam ce înseamnă să fii flămând.
Ce e foamea.
Când m-am întors din Malawi, mi-am spus:
"Vreau să înfiinţez propriul ONG."
Vreau să mă ocup de acuzaţiile de vrăjitorie din Nigeria.
"TĂRÂMUL SPERANŢEI"
Deja s-au uscat, o parte dintre ele.
Să le ducem înăuntru.
Încă sunt umede.
Aceasta s-a uscat.
Şi aceasta e uscată.
Du-le în cameră, bine?
Ce scrie pe tricou?
Prince? Bine.
Îl punem în camera lui Prince.
Acesta e al lui Sunday?
Fetelor, vă uitaţi la televizor?
Ştiţi ceva? Ar trebui să vă jucaţi afară!
Victoria...
Ţi-e rău?
Ai fost la asistent?
Ţi-ai luat medicamentele? Ai febră.
Ernest!
Spune-mi ceva despre Anja.
Nu ne aude acum.
Uneori, îi place... Înainte, avea părul negru.
Acum, e alb.
Îi place să danseze
şi, în fiecare dimineaţă, bea cafea.
Asta mă salvează!
- Jumătate pentru mine. - Bine.
Eşti ca sora mea.
Bei cafeaua fără lapte.
Unu, doi, trei... zece.
Mami Anja îi ajută pe copii.
Face multe lucruri bune. Ea m-a ajutat şi pe mine.
Deborah, ce e?
Papucul...
Papucul tău? Ce vrei să fac?
- Vreau unii noi. - Vrei unii noi?
Da, pe aceştia i-ai reparat de o grămadă de ori.
Zâmbeşte, vei primi papuci noi!
E unică.
E o persoană care a bătut atâta drum până aici...
dintr-o societate complet dezvoltată,
care a venit într-un loc unde se trăieşte cu totul altfel
şi încearcă să aducă...
speranţă şi o perspectivă complet diferită,
încearcă să schimbe ceva.
Cred că e foarte puternică.
E un înger.
- Un înger? - Da.
Fata e fantastică.
Când a venit în Nigeria,
eram înscris ca voluntar la un centru de copii.
Nici nu s-a uitat la mine.
Era... puţin ostilă.
Când l-am cunoscut pe David, m-a scos din minţi.
Ne jucam fotbal.
Când a apărut de nicăieri,
copiii s-au oprit din joc
şi au fugit la el: "Unchiule David!"
Au sărit pe el, iar el intra în vorbă cu ei.
I-am spus: "Tu cine mai eşti?"
Ea se gândea: "Sunt aici de o săptămână."
"Tipul ăsta apare din senin, toţi copiii îil iubesc... De ce?"
Fiindcă le-am fost alături de când erau mici,
mă cunoşteau deja de şase, şapte ani.
Închipuiţi-vă un tânăr student la drept
şi carismatic.
El avea 21 de ani, iar eu aveam 32
şi venisem să salvez copii,
nu aveam timp pentru relaţii.
Mi-am spus: "Nu pot face asta."
Într-o zi, cineva încerca să alunge un copil
şi m-am enervat pe acea persoană
şi am ridicat tonul.
M-am înfuriat foarte tare, apărându-l pe acel copil.
Anja mi-a spus să mă calmez.
S-a uitat la mine, apoi încă o dată şi încă o dată.
După acea zi, a venit să mă salute.
I-am răspuns şi am intrat în vorbă cu ea.
S-a întâmplat, pur şi simplu.
Am venit pentru a doua oară în Nigeria
la o lună după prima dată.
M-am întors
şi am hotărât împreună cu David să facem un copil.
Am rămas gravidă după o lună.
Doar ce ne-am uitat unul la altul şi am rămas gravidă.
Am înfiinţat împreună cu David centrul pentru copii
aproape de universitatea la care studia dreptul.
În primii ani, am salvat cam 30 de copii.
La început, dormeam pe o saltea într-o clădire neterminată,
aşteptând misiunea de salvare.
Am închiriat nişte clădiri,
care au fost atacate
de localnici înarmaţi.
Au venit noaptea cu puştile, au ameninţat personalul şi copiii,
ne-au jefuit proprietăţile şi au distrus foarte multe lucruri.
Copiii s-au trezit ţipând, au fugit şi s-au ascuns în tufişuri.
În acea noapte, o fetiţă de la noi a fost violată.
A fost un atac oribil.
Motivul pentru care ne-au putut ataca
e că nu aveam un gard înalt
şi nici paznici, aşa cum avem acum.
Asta m-a motivat să mă duc în Danemarca
şi să organizez strângeri de fonduri,
pentru a construi Land of Hope.
David s-a ocupat de monitorizarea construcţiei
şi, împreună, am creat Land of Hope.
Aici locuiesc toţi băieţii. E "căminul de băieţi".
În capăt e "căminul de fete", unde stau toate fetele.
Tu unde stai?
Acolo, în faţă.
În aceeaşi clădire cu căminele de fete şi de băieţi.
Iniţial, aveam de gând
să construim o cameră a noastră,
cu bucătărie şi o sufragerie proprie,
să avem intimitate.
- Şi? - Am rămas doar cu o cameră.
Acesta e spaţiul tău?
Da, e camera mea.
E diferită de celelalte camere?
Nu. Această cameră e exact la fel cu ale copiilor,
cu baie proprie.
Aici nu petrec mult timp în casă.
Stau mai mult pe afară, nu îmi place să stau în cameră.
Cine e aici?
Salut!
Ce faci?
Sigur, camera mamei mereu e cea mai bună.
Anja, ce e asta?
Tocmai a fost Revelionul.
Trebuia să port ceva deosebit pentru Anul Nou.
Trebuie să văd cum îţi stă cu ea!
Am dansat aşa toată noaptea.
- Foarte elegant! - Hai să ţi-o arăt pe aceasta.
E de la un croitor de aici, din Africa.
E uimitoare!
E printre rochiile mele preferate, foarte colorată.
Vezi? E cusută foarte strâmt aici.
Trebuie să-ţi susţină sânii şi să îţi scoată fundul în evidenţă.
Îţi place moda?
Fiind atât de cald,
mă încing dacă port o rochie timp de o oră,
aşa că mă schimb des.
Anja, ştii ce cred eu?
Că aici, între aceste ziduri,
vă simţiţi cu toţii în siguranţă,
dar afară lumea nu e aşa.
Da, pe "Tărâmul Speranţei" există numai bucurie şi dragoste.
În afara zidurilor
e o lume nebună.
David mi-a zis într-o zi: "Am primit un telefon de dimineaţă."
"Într-un sat e un copil de doi ani."
"Dar nu ştiu dacă e adevărat."
"Se poate să abandonezi un copil de doi ani şi să supravieţuiască?"
M-am uitat la David şi am spus: "Să mergem să verificăm."
- Nu îl hrăneşte nimeni? - Nu are mamă, nici tată.
Îmi pare rău!
DIN ARHIVĂ
M-am aplecat să îi dau lui Hope nişte apă şi biscuiţi.
Mirosul...
Mirosea a moarte.
Parcă...
Nu pot explica acel miros.
Când l-am dus la autobuz,
bărbatul a întrebat: "Unde îl duceţi?"
Am grăbit pasul şi, dintr-odată,
duba cu care veniserăm a fost înconjurată de oameni.
David a intervenit:
"Aţi văzut în ce stare e copilul?"
"Nu vedeţi că trebuie dus la spital?"
A trântit portiera şi a spus: "Să mergem!"
Când ţinea copilul în braţe, mi-a spus:
"David,"
"băieţelul va muri."
"Înainte să moară, are nevoie de un nume."
I-am spus Hope, "Speranţă", l-am dus la spital
iar doctorul a spus că are şanse foarte mici de supravieţuire.
Hope respira
o dată la câteva secunde.
Era cu adevărat în pragul morţii.
Eu şi David l-am adus pe David Jr., fiul nostru, la spital
şi l-am pus în pat cu Hope, să se poată juca împreună.
Era prima dată când îl vedeam pe Hope zâmbind şi râzând.
Cred că a supravieţuit printr-un miracol.
Dar, când mă gândesc la Hope, râd.
Fiindcă e atât de inteligent,
e o persoană cu o fire atât de haioasă!
E foarte amuzant.
Am şi o mică temere
că nu va putea vorbi niciodată.
Cred că vrea mult să se exprime
şi sper să vină şi ziua lui.
Land of Hope e un centru foarte mare.
Are peste un hectar.
Când am cumpărat terenul împreună cu David,
ne-am dorit să fie nu doar un centru pentru copii,
ci şi un centru educaţional,
unde copiii să poată învăţa diverse abilităţi.
Desen, fizică,
informatică...
Aici cântăm şi ne distrăm de minune.
Unu, doi, trei...
Şi!
Vă iubesc!
De-asta mă emoţionez atât de tare.
Mă gândesc că noi i-am salvat
şi, când îi văd atât de curajoşi,
îi văd cum cântă şi cred în ei...
Acum, sunt tinere femei care se susţin reciproc.
E uluitor!
Mi s-a făcut pielea de gâină.
Îmi place!
Dacă ne uităm la Danemarca, chiar şi Polonia şi Europa,
la 1700, erau multe acuzaţii, mai ales împotriva femeilor.
În Danemarca, am ars de vii mai bine de 200 de femei,
acuzându-le de vrăjitorie.
De ce azi, femeile nu mai sunt arse pe rug în Danemarca?
Fiindcă am început să ducem copiii la şcoală.
E o formă de terapie.
Iar terapia te vindecă.
Pictura e o formă de exprimare.
Poate fi ceva creativ,
ce vă imaginaţi voi, la ce vă gândiţi,
ce concepţii aveţi voi.
Un copil nigerian avea un dolar pe an
alocat şcolarizării.
Finanţarea educaţiei pentru copii era o glumă proastă.
Asta e problema cu superstiţiile şi sărăcia.
Dacă nu trimiţi copiii la şcoală,
ţara nu se va dezvolta.
E foarte trist să vezi
cât talent se iroseşte în această ţară.
"Hope" are o însemnătate aparte pentru mine.
H-O-P-E vine de la
"ajută o persoană în fiecare zi."
Nu se putea numi altfel
decât Land of Hope.
Bună! Ce avem aici?
Ori de câte ori copiii joacă fotbal, asistentul medical e aici.
Joacă de parcă ar fi pe viaţă şi pe moarte.
O să fie bine, David.
Îi recunoşti pe toţi copiii de aici şi îi ştii după nume?
Da, pe toţi.
Nici nu trebuie să-i văd ca să îi recunosc.
Îi ştiu după voce.
Aveţi o sursă de apă proprie?
Da, avem propria companie de apă.
A fost visul soţului meu, David.
Şi-a dorit să producem apă mai ieftină,
accesibilă pentru toată lumea.
Land of Hope e ca Arca lui Noe.
Avem găini, peşti
şi o grădină mare pentru legume
şi tot felul de verdeţuri
folosite în bucătăria locală.
A devenit locul la care visasem.
Construind toate acestea, putem supravieţui.
Acesta e satul natal al lui David.
E foarte respectat de membrii comunităţii,
aşa că suntem în siguranţă.
Când am construit Land of Hope,
am angajat 150 de muncitori din zonă.
Le-am oferit locuri de muncă tuturor,
aşa că Land of Hope a devenit mândria satului.
DANEMARCA
Când sunt în Danemarca, mi-e dor de Nigeria,
iar în Nigeria mi-e dor de Danemarca.
Mă simt legată de ambele ţări
şi, în fiecare zi, mă simt sfâşiată între ele.
În Danemarca mă ocup de partea administrativă,
dau interviuri şi sunt invitată la conferinţe.
E foarte important pentru noi
să avem unde să vorbim despre ce facem şi să strângem donaţii.
Avem nevoie de bani
pentru a salva copii şi a le oferi un viitor.
Eu sunt cea care se întoarce să strângă fonduri în Danemarca.
E o răspundere uriaşă pe umerii mei.
Sunt foarte mândră de ea.
Are o inimă atât de mare şi iubeşte
Nigeria şi oamenii de acolo.
N-am mai fost în vacanţă de trei ani.
Nu am timp niciodată, aşa că abia aştept!
- Sunt nerăbdătoare. - Şi eu.
Lucrez pentru Anja la Land of Hope.
Sunt vicepreşedinte
şi mă ocup de comunicare,
marketing şi reţele sociale.
Simt că trebuie să am grijă de ea,
fiindcă aşa mi-a spus mama.
Cred că ea a văzut cât suntem de diferite.
Anja spune: "Uite o piscină. Să sărim în ea!"
Eu întreb: "Cât e de adâncă?"
"Hai să aflăm, înainte să ne aruncăm."
Anja ar sări direct.
Deşi ştiu că a fost crescută aici,
suntem daneze şi trăim în Danemarca,
simt că, atunci când e în Nigeria,
se simte în largul ei.
Uneori, dacă mă cert cu Anja,
fiindcă suntem gemene şi lucrăm împreună,
deci ne certăm din tot felul de lucruri...
Dacă sunt supărată pe ea şi plec, lumea îmi spune:
"O iubesc pe sora ta!"
Le spun: "Nu e atât de grozavă."
Nu e perfectă.
NIGERIA
Din afară, părea că avem mult succes,
dar, în culise, aveam probleme mari.
Încercam să ne concentrăm pe proiect şi pe copii.
Copiii acuzaţi de vrăjitorie,
când te văd, nu vor să vină la tine.
Simt că orice adult e un pericol.
Nu te cred pe cuvânt. Adulţii i-au ameninţat întotdeauna.
Au venit să îi bată.
Uneori, chiar îi ucid. Aşa că orice adult e un pericol.
Întotdeauna trebuie să îi conving că încerc să fac un bine.
Aici, la Land of Hope avem 91 de copii,
din care doar 21 sunt fete, restul sunt băieţi.
De ce băieţii sunt acuzaţi de vrăjitorie mai mult decât fetele?
Băieţii tind să aibă un caracter mai dominant.
Se hârjonesc când se joacă şi nu e nevoie de ei.
De băieţi nu e nevoie în gospodărie.
Îmi aduc aminte o întâmplare din 2019, de la Crăciun.
Era decembrie, eram într-o atmosferă festivă.
Am primit un apel de urgenţă.
David a venit şi mi-a spus:
"Nu ştiu dacă vrei să vezi acest copil,"
"dar ni s-a spus că e în stare foarte gravă."
Am zis: "Să mergem!"
Când am venit să vedem copilul,
nici nu putea să meargă.
Era un băieţel care suferea de dureri atroce.
Acela e Saviour.
A fost violat de mai multe ori şi diagnosticat cu HIV.
Se ascundea în nişte ţevi mari
de lângă un şantier.
L-am scos dintre ţevi,
îşi ţinea pantalonii cu mâna
şi suferea îngrozitor de tare.
Ţi-au omorât sora?
Ar fi fost ucis şi el,
după o zi sau două, dacă n-am fi venit noi.
N-ar mai fi în viaţă.
L-am luat cu noi pe Ernest, unul dintre cei mai mari copii.
Uneori, îi luăm şi pe ei în misiunile de salvare.
Le place să ne ajute,
iar asta mă inspiră.
Ernest l-a dus pe băieţel în maşină cu multă blândeţe,
a stat cu el în spate, i-a dat ceva de băut,
i-a dat biscuiţi.
Apoi, David a pus colinde în maşină.
Eram foarte emoţionaţi.
Pe drumul de întoarcere, a pus un colind gospel.
Când m-am întors şi l-am văzut pe Ernest stând cu Saviour,
am început să plâng, m-am emoţionat foarte tare.
Era Crăciunul şi tocmai salvaserăm o viaţă.
Probabil acela a fost cel mai frumos Crăciun.
Îţi aduci aminte când Hope a venit aici prima dată?
Hope era extrem de mic când a fost salvat.
Când l-au adus la Land of Hope,
a fost foarte trist, din cauză că era în stare gravă.
Era pe moarte,
a fost foarte trist.
Acum ce părere ai despre Hope?
Hope e cel mai... nu ştiu.
Cred că e cel mai fericit copil din lume.
Pentru că...
Transformarea lui e uimitoare.
Acum e sănătos, e în perfectă siguranţă.
Da, Hope se simte bine aici.
E foarte deştept.
Tot ce ştim despre Hope, ştim de la tatăl lui.
E vraci, vindecător prin farmece.
E o persoană influentă.
Primul lucru pe care mi l-a spus a fost: "Cât vă datorez?"
I-am spus: "Nu îmi datoraţi nimic."
"Nu vreau niciun ban."
"Am venit pentru că fiecare copil are dreptul să ştie cine e."
Spunea că e vina mamei lui.
Ne-a spus doar o parte a poveştii.
De când l-am găsit pe Hope, o căutăm pe mama lui.
E foarte important ca Hope să îşi cunoască mama.
Să o vadă, să o cunoască.
E important şi pentru ea.
Trebuie să îşi dea seama că un copil nu poate fi vrăjitor.
David, ce părere ai despre întâlnirea cu mama?
Nu ştiu la ce să mă aştept. Întâi, trebuie să o văd.
Mi-a spus că e acolo, că ne aşteaptă.
Am sunat-o din nou,
acum un minut, dar are telefonul închis.
Din câte ştiu, pentru toţi cei din Land of Hope,
e important ca cei mici să aibă o relaţie cu părinţii lor.
Când facem vizite la domiciliu, atunci ne promovăm cel mai bine.
Suntem acolo pentru a educa.
Nu doar familia, ci toată comunitatea.
El e cel care a luat legătura cu David
şi ne-a spus despre copilul care a fost abandonat
la numai doi ani, el e.
De aproape zece ani, suntem implicaţi în satele din zonă.
Avem foarte mulţi ambasadori.
Ştiu cine suntem şi ne sună.
Ei sunt ochii şi urechile noastre.
- De când n-aţi mai văzut-o? - De ieri dimineaţă.
Acum, spun că a plecat din sat,
dar vom încerca să o găsim.
Deşi e ziua în amiaza mare şi sunt copii peste tot,
situaţia se poate schimba la 180 de grade
şi poate deveni periculoasă.
Acum o lună, ne-am dus într-un sat.
Am salvat un copil, dar doi dintre prietenii lui fuseseră măcelăriţi.
"Măcelăriţi", adică le tăiaseră capetele
şi braţele, aşa măcelăresc copiii.
Îi omoară cu toporul sau cu maceta.
Am mers la liderul satului,
să îi explicăm de ce eram acolo.
Vrem să colaborăm cu comunitatea.
Sunt mulţi copii acuzaţi de vrăjitorie aici?
Da, aşa e.
De ce le pun eticheta de vrăjitori?
Se poartă ciudat
şi, înainte, mureau mulţi.
De când am venit eu, nu se mai întâmplă.
Cum reuşeşti?
Avem o tinctură specială.
Copiii vomită după ce o beau şi se vindecă.
Cât plătesc părinţii pentru acest leac?
- Un milion. - Nimeni nu are un milion de naire.
Nu e prea scump?
Dacă părinţii nu au un milion de naire,
îmi dau pământ care valorează atât.
Dacă părinţii nu au nici teren
şi nici bani?
Îşi abandonează copilul? Ce se întâmplă?
Există varianta
să mă slujească.
Există copii aflaţi acum în slujba ta,
fiindcă părinţii nu au putut plăti?
Du-te şi adu copilul!
Ce faci tu aici? Îl ajuţi pe lider?
Fac orice vrea.
Îi aduc orice are nevoie.
Eşti plătit pentru asta?
Mănânc pe gratis. Banii mei se duc la el.
Asta se numeşte sclavie, când munceşti din greu 15 ani
şi nu primeşti decât mâncare.
E foarte uşor să manipulezi oameni needucaţi.
Tind să creadă orice li se spune,
mai ales de către pastor,
fiindcă religia e foarte importantă în Nigeria.
Pastorii profită de ignoranţa oamenilor
şi le spun că aceşti copii sunt vrăjitori,
iar lumea îi crede.
Promovând vrăjitoria,
poţi jefui oamenii extrem de uşor.
Mulţi pastori nu m-au primit
în organizaţiile creştine de aici, din oraş.
Fiindcă ani de zile am predicat
că vrăjitoria nu are nimic de a face cu Dumnezeu.
Statisticile noastre
arată că săptămânal dispar cam zece copii
dintr-un sat.
Ar trebui să înţelegeţi că acuzarea unui copil de vrăjitorie
se leagă de sărăcia extremă.
Familiile nu-i pot hrăni pe toţi copiii pe care îi au.
Aşadar, dacă există un mod prin care să îi alunge,
acuzându-i de vrăjitorie, au o gură mai puţin de hrănit.
E un mijloc de supravieţuire.
Aşa că...
Nu e uşor să estimezi o cifră exactă,
dar e vorba despre mulţi copii.
Şi unul singur ar fi destul. Un copil ucis e suficient.
Crescând în această societate, copiii ştiu:
"Dacă sunt acuzat, nu am cum să supravieţuiesc."
Aşa că încearcă să scape.
Pe străzi, copiii sunt expuşi la multe pericole.
Trafic de carne vie,
trafic de organe,
tot felul de abuzuri...
Orice fetiţă care doarme o noapte pe străzi
e violată.
Am fugit de acasă şi am început să cerşesc pe străzi.
M-au acuzat că mi-aş fi omorât tatăl.
Mă băteau în fiecare dimineaţă.
Nu îmi dădeau de mâncare. Mama m-a ars cu fierul de călcat.
Ce simţi când te gândeşti la aceşti oameni?
Cred că ar trebui să uit tot ce s-a întâmplat în trecut
şi să merg înainte.
Toţi copiii de aici au trecut prin lucruri oribile.
Tăieturi la cap, răni de cuţit, de toate.
Toţi copiii au cicatrici pe care le vor purta toată viaţa.
Uneori, copiii sunt ţinuţi în lanţuri.
Sunt închişi într-o cameră fără mâncare şi băutură,
până recunosc că sunt vrăjitoare.
DIN ARHIVĂ
Şi tu eşti vrăjitor?
Da.
Mă cheamă Benjamin.
Părinţii m-au acuzat că aş fi vrăjitor.
Ce părere ai acum despre toate astea?
Cred că, după ce voi termina şcoala,
îi voi învăţa pe oamenii din sat că nu există vrăjitoare.
În familia mea, problemele au început când m-am dus la şcoală.
Rudele l-au acuzat pe tata că ar fi vrăjitor.
Spuneau că nu e normal să îi pese atât de mult de educaţie.
Altă explicaţie nu exista. Sigur era vrăjitorie.
Aşa au început problemele.
Odată ce eşti acuzat,
ceilalţi te percep diferit.
Chiar şi propriile rude.
Când tata a fost acuzat de vrăjitorie,
a fost exclus din familia extinsă.
Atunci au început să apară problemele.
Oamenii au început să fie agresivi faţă de noi,
chiar au bătut-o pe mama.
S-a ajuns la violenţă fizică.
Era foarte periculos.
- Ce s-a întâmplat cu tatăl tău? - L-au omorât.
L-au omorât
şi atunci a intervenit Land of Hope.
Viaţa noastră de azi reflectă copilăria noastră.
Acum văd multe paralele.
Abia aşteptam să o cunosc pe mama lui Hope.
Cum arată? Cum va reacţiona? Ce va spune Hope?
Eram foarte emoţionaţi.
A apărut dintr-odată şi Hope s-a emoţionat.
Bună!
Bună dimineaţa!
Cum te cheamă?
Mă cheamă Justina.
Câţi ani ai?
23 de ani.
Deci aveai... 14, 15 ani
când ai rămas însărcinată cu Hope?
Da, 15 ani.
Ce s-a întâmplat?
Ne poţi spune de ce l-am găsit în acea stare?
Povesteşte-ne.
Suntem aici, fiindcă ne dorim să ai o relaţie cu fiul tău.
Nu suntem aici să te judecăm.
Erai şi tu un copil.
S-a însurat cu tine sau te-a luat drept concubină?
Care e povestea dintre tine şi el?
El e în vârstă.
Nu ştiu... A venit la noi.
A vrut să fim împreună, dar eu l-am refuzat.
Nu ţi-ai dorit asta?
Nu. În ziua aceea, m-a luat cu forţa.
Steven s-a născut cu un an înainte să îl nasc pe Daniel.
I-ai pus numele de Steven. Tot cu tatăl lui Hope?
- Da. - Când l-am salvat...
Nu ştiam cum îl cheamă şi nu ne-a spus nimeni,
aşa că i-am dat o altă identitate.
I-am ales numele "Hope".
E frumos.
Tatăl lui Hope e cel care l-a lăsat acolo?
În starea aceea?
Da, el l-a aruncat acolo.
Nu fiţi supăraţi pe mine.
Nu te teme. Acum eşti aici şi asta e tot ce contează.
Iată-l pe fiul tău.
Hope, ea e mama ta.
Ai fost în burtica ei.
Ce faci?
Nu aude foarte bine.
Îmi pare foarte rău. Pentru toate astea...
Unde e semnul? Vreau să îl văd.
Aici e.
- Acesta e semnul de la tine? - Da.
Îmi pare rău!
Te rog, iartă-mă!
Eşti bine? Eşti în regulă, Hope?
Eşti bine?
Eşti bine? Nu.
Hope nu înţelege.
Poate crede că ai venit să îl iei de aici.
- Nu. - Ştiu.
Dar sperăm să vii să îl vizitezi cât mai des.
- Seamănă Steven cu Daniel? - Daniel e mai înalt.
E mai înalt decât Hope?
Nu vreau să vă întrerup.
Bună, Hope!
Mă cheamă Martyna.
- Justina. - Încântată de cunoştinţă!
- Îmi pare bine. - Ai un fiu nemaipomenit.
Acum, îmi dau seama că e confuz.
E orgolios
şi ştie în ce stare era când l-am găsit.
Se bucură, dar probabil simte şi...
poate furie.
Ea nu rămâne aici.
Se va întoarce, bine?
Tu rămâi aici,
dar ea va veni în vizită.
Apoi, va pleca.
Poate că, într-o zi, va găsi puterea să mă ierte.
Dacă vrei să schimbi lumea, începe de la copii.
Dacă poţi schimba felul în care cresc, poţi schimba o generaţie.
E momentul să privim înainte.
Hope se bucură să îşi vadă mama.
S-a întors să ne viziteze
şi a stat multă vreme la Land of Hope.
S-a bucurat nespus.
A luat-o de mână şi, mândru, le-a arătat celorlalţi copii:
"Vedeţi? E mama mea."
Trebuie să înveţi să accepţi povara altora.
Ca lideri, trebuie să purtăm povara celor pe care îi conducem,
să ne sacrificăm pentru ei.
Asta e.
Sacrificiu.
Îl ştiu de zece ani şi l-am văzut plângând de două ori.
În sfârşit, aveam un final pentru unul dintre cele mai importante cazuri,
povestea lui Hope.
Nu e vorba doar despre tot efortul depus
de mine şi de el,
ci şi despre relaţia noastră şi rolul de părinţi.
Unu,
DANEMARCA
doi, trei,
patru... cinci!
Trişezi!
A fost un sacrificiu.
Când am rămas însărcinată, ne-am gândit
unde ne putem creşte fiul
în siguranţă.
Am pus proiectul pe primul loc
şi l-am crescut pe fiul nostru în Danemarca.
Aici, avea parte de mai multă siguranţă,
era un mediu mai bun şi mai sănătos.
Uneori, sunt invidioasă.
Când văd cupluri mergând pe stradă cu copiii,
mi-aş dori să fiu şi eu în fiecare zi alături de fiul meu şi de tatăl lui.
Vrei să mai vezi o dată?
Adevărul e că mă simt singură în Danemarca, de multe ori.
Dar, când mă uit la cei 92 de copii pe care îi avem acum la centru,
copii care au fost găsiţi în tufişuri,
copii care au fost aruncaţi,
copii care mai aveau puţin şi ne mureau în braţe...
Când văd că aceşti copii sunt acum la facultate, absolvenţi,
nu pot regreta nicio decizie.
A fost o luptă grea, o schimbare majoră pentru mine,
dar de care pot fi mândră.
E rodul tuturor alegerilor mele şi sunt foarte fericită.
VĂ IUBESC PE TOŢI
ANUAL, ÎN NIGERIA, 15 000 DE COPII
SUNT ACUZAŢI DE VRĂJITORIE, MULŢI SUNT UCIŞI,
TORTURAŢI SAU DISPAR FĂRĂ URMĂ.
LAND OF HOPE A SALVAT
ŞI A SCHIMBAT VIAŢA A 92 DE COPII.
H.O.P.E: AJUTĂ O PERSOANĂ ÎN FIECARE ZI
SPERANŢĂ