Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jdu na pódium. Zlato?
-Končím, broučku. -Už jdu.
-Tak jo. -Zatím.
Miluju tě.
Začínáme, jde se na to.
Začínáme, brácho.
Nashle na onom světě, brouku.
Pojď, jde se na to.
-Ať to vyjde, Keve. -Děkuju.
Vezmeme si taxíka.
-Dobrý. -Tak jdem.
Mami, vím, že se díváš. Budeš pyšná.
Modlíme se ve tvém jménu, amen.
Začínáme!
Z mýho posledního fóru byl virál!
Kruci, Londýne, na víc se nezmůžete?
Koukejte udělat pořádnej kravál.
Řeknu vám ještě jednou.
Koukejte kurva udělat kravál.
Vítám vás na turné „Nezodpovědný“.
Budeme se dobře bavit.
Ten název „Nezodpovědný“ má mnoho důvodů.
K těm se během vystoupení dostaneme.
Fakt nerad ztrácím čas.
Když už jsem tady, můžeme jít rovnou na věc.
Tak pojďme na věc, jo?
Probereme můj první letošní nezodpovědnej čin.
Můj…
Můj první nezodpovědnej čin se týká mých dětí.
Děti nás s manželkou načapaly, jak šukáme. Tak tím…
Tak tím začneme.
To se nedá okecávat, takže začnu rovnou tím, jo?
Obě děti. Obě nás načapaly při šukání.
Být to jedno, nebylo by to tak zlý, ale obě.
První nás viděl syn.
Uviděl jsem ho, jak nás viděl,
protože volal na sestru: „Pojď! Dělej!
Pojď sem!“
Ani jsem se nemohl zlobit.
Nemohl jsem se zlobit, protože vešli do pokoje
na základě mýho pravidla.
Doma nechci zamčený dveře.
Nezamykejte si. Pro rodiče je nejhorší,
když se dítěti nemůže dostat do pokoje, jak chce.
Nezamykejte si ty zatracený dveře!
Dceři jsem řekl: „Ještě jednou se zamkneš,
a fakt ty dveře vykopnu. Už se nezamykej.“
Jdu k dceři, má zamčeno.
Povídám: „Co jsem říkal? Mám je vykopnout?“
Ona na to: „Moment, už to bude.“
Ty kráso!
Myslel jsem na nejhorší.
Že tam vaří kokain, to jsem si myslel.
Na beton.
Víte, proč jsem čekal nejhorší?
Věděl jsem totiž, co jsem ve svým pokoji
dělával já za zavřenýma dveřma.
Já za zavřenýma dveřma
dělal jen to nejhorší, co tam za dveřma šlo dělat.
Pokaždý, když ke mně máma vrazila do pokoje, to je fakt,
jsem měl v ruce péro. Přisámbohu, pokaždý.
Co děláš, hochu?
Jednou jsem měl péro v týhle ruce
a v týhle sirky.
Nevím, co se mělo stát,
ale přišla včas. Řekl jsem jí,
že jsem chtěl nažhavit péro.
Že jsem ho chtěl zapálit.
Jak nás děcka načapaly, nejhorší bylo,
že jsme měli sex v poloze, která se nedá zahrát do autu.
Některý sexuální polohy se do autu zahrát dají.
Je tu spousta párů.
Koukám, že tu jste s dámou. Kdybyste měli sex,
vaše paní byla na boku a vlítly by k vám děti,
tak to jde.
Posadíte se, jako že se koukáte na telku.
Hele! Hele!
Vypadněte odsud, dokud se nedokoukáme.
Když jste dobrý
a máte přikrytej spodek,
můžete se posadit a dál během hovoru šukat.
Hele, hele!
Mazejte odsud z pokoje.
Už se sakra nevracejte.
Vaše paní může promluvit.
„Nechoďte sem.
Tohle je moje oblíbená pasáž.“
Jde to zahrát do autu.
Misionářskou zahrajete do autu.
Máte sex v misionářský poloze a vlítnou k vám děti.
Stačí jen padnout a svalit se na paní.
Jako že jste usnuli. Děti jsou blbý, zbaští to.
Pššt!
Zezadu je to náročný. Fakt náročný.
Holej zadek, zezadu, uprostřed postele.
To je těžký zahrát do autu. Načapaly vás:
„Co to děláte? Co…
Co to děláte?“
A sakra!
Máte jednu možnost.
Jednu možnost.
Musíte hekat, jako že hrajete americkej fotbal.
Koukej padat. Bavíme se o fotbalistech. Zmiz odsud.
Budeme hrát s jedním párem odvedle. Tak odsud vypadni.
Nejvíc jsem se bál…
Nechtěl jsem se s dětma bavit o tom, co viděly.
Prosím, Bože.
Ať se děti se mnou nebaví o tom, co viděly.
Podle mě se to má nechat vyšumět.
Nerad o tom mluvím. Ať to vyšumí.
Sejdu dolů v kuchyni vidím syna.
Syn na mě pohlídne,
jako by se chtěl zeptat na to, co viděl.
Odpověděl jsem mu pohledem: „Kurva, neptej se mě
na nic z toho, cos viděl.“
Věděl jsem, že se mě nezeptá,
protože měl malér ve škole.
Musel jsem mu vzít mobil, což je pro dítě to nejhorší.
Vzít dítěti mobil škodí jeho životnímu stylu.
Jen jsem mu ho vzal,
hned se z něj stala smažka. Hned!
Povídám: „Dej sem mobil.
Nedostaneš ho, dokud to nenapravíš.“
Popadl jsem mobil. Sesypal se.
Prej: „No tak, tati. To mi nedělej.“
Rozvlnil se. „To mi nedělej, tati.“
Prej: „Vem si radši mou nohu.
Vem si mou nohu.“ Cože?
Dej mi zatracenej mobil.
Nevrátím ti ho, dokud to nenapravíš.
Vemu ten mobil a říkám si: „Víš co?
Podívám se mu do mobilu.
Podívám se, co to na tom mobilu řešil.“
Je to ode mě jako od rodiče nezodpovědný,
že nevím, co má syn v mobilu.
Chci se podívat, ale nepustí mě to tam.
Nemám otisk palce, nerozpozná můj obličej, nic.
Musím jít za tím spratkem, aby tam sakra zadal kód.
Zadej kód, ať vidím, co že to řešíš.
Syn mi s kamennou tváří řekl: „Ne, to neudělám.“
Cože?
„Zadej ten kód, než ti natáhnu jednu na krk.“ To jsem řekl.
Řekl jsem to.
Začal utíkat.
Jakoby tu nebydlel.
Jako že ho neuvidím za deset minut u večeře.
„Nikdo tě nehoní.
Dej mi ten kód, než ti nakopu zadek.“
Přisámbohu, odzdola jsem
uslyšel jen: „Nasrat.“
Zabiju ho. Já ho asi zabiju.
Sebehnu dolů, chytím ho pod krkem.
Začnu ho škrtit.
Co mi to kurva říkáš?
Nemohl dýchat. Dělal: „Áá.“
Řekl:
„To je ten kód. Heslo je: ‚Nasrat.‘“
Aha.
To je dobrý heslo, synku. Dobrý heslo.
Máš to s „t“ na konci? Jak to píšeš?
Pěkně jsem ti pocuchal krk. Omlouvám se.
Koupím ti rolák,
abys nemusel do školy takhle. Promiň.
Děti mi stárnou.
Dceři je 13, synovi už deset.
Čím jsou starší, tím víc se hádají.
Přistihl jsem je, jak sprosťačí.
To mě rozesmálo.
Jestli myslíte, že vaše děti nesprosťačí,
jste hloupí rodiče. Hloupí.
Jen co odejdete z domu, už to lítá.
Kurva, mrdat, hovno, čurák, píča, prdel, svině.
Ani se to k sobě nehodí. Říkají to najednou.
Slyšel jsem, jak se dcera utrhla na syna. Dávala mu céres.
Já spím. Ležím na gauči.
Ona štěká.
„Krkáš mě, Hendricksi.
Jestli mě budeš srát, dám ti na prdel.“
Povídám: „Hergot. Tak moment.
Co se tu kruci děje?“
Nechci se prozradit. Jsem zvědavej, co syn odpoví.
Chci slyšet jeho protiargumenty.
Syn je stejnej jako já, když jsem byl děcko.
Jsme totožný, úplně stejný.
Můj syn je taková svině.
Taková svině.
Syn řekl tohle. Povídá:
„Upřímně, fakt, tak co, nic. Tak o čem se bavíme? No jo.“
Cože?
Vyběhl, jako kdyby vyhrál.
Tak jo.
Na synovu obranu - on to má zlý.
Co vadí starším sestrám na mladších bratrech?
Starší setry rády mladší bratry vytáčejí.
Nevím proč, tak to je.
Tuhle ho vláčela ze schodů.
Já to jen slyšel.
Slyšel jsem syna: „Propána, už ne.“
Jen jsem slyšel ty schody.
Je to drsná holka.
Dcera není žádná holčička.
Je jako kluk. Je to drsná holka.
Nedávno dostala měsíčky. Vzala to statečně.
Pokrčila rameny jako že nic.
Já byl nervózní, protože jsem to čekal.
Viděl jsem příznaky: emoce, city úplně všude.
Připravoval jsem se na to, jak na zemětřesení. Šel jsem
nakoupil menstruační balíčky, dal jí je do kapes, do tašek.
Bál jsem se, aby neměla ve škole zadek od krve.
Toho jsem se bál.
Zadek od krve je na přestěhování.
To dítě už do tý školy nemůže.
Musíte sehnat novou, stěhovat se.
S tím je spojená fůra výdajů. Sešla dolů a zaskočila mě.
„Tati, asi mám měsíčky.“ Zpanikařil jsem.
Kurva!
Teď? Už jako teď?
Řekla: „M-hm, něco mi teče po noze.“
Veškerá moje příprava byla v trapu.
Povídám: „Vem si v kuchyni mlíko a vypij ho. Dělej.
To tu krev zmrazí.“ Nevím, odkud to mám.
Vycucal jsem si to z prstu.
Rozbalil jsem maxi vložku, jako by to byl granát.
Vedle! Přilípla se jí na ksicht. To bylo zlý.
To byla blbá situace.
Víte, co mám na svých dětech nejradši?
Jsem rád, že mi v životě nezvyšujou stres.
Beztak mám stresu dost.
Mám manželství číslo dvě.
To samo o sobě stresuje.
Důvod je ten, že tohle manželství musí klapat.
Musí!
Pokud nechcete manželství 3, 4 a 5.
V takovém případě už ani nehledáte lásku.
Hledáte kámoše na smrt.
Hledáte někoho, s kým umřete.
Umřít společně? Ano/ne?
Já umřu s tebou, ty se mnou.
Na mým vztahu je šílený, že je na očích.
Každej ho vidí, každej ho posuzuje.
Mně je to u prdele. Je mi to fuk.
Je to moje postel, já v ní ležím.
Rozesměje mě, když lidi dělají, jako by žili můj život.
Jako by byli v mý kůži.
Mým manželstvím se to posralo. Každej měl názor.
Kevin Hart to udělal zas. Kevin Hart to zas posral.
Chci to říct všem jasně. Neposral jsem to zas.
V prvním manželství jsem požádal o rozvod já.
Já se rozhodl odejít. Já učinil lepší rozhodnutí
pro sebe a svůj život. To jsem neposral.
To jsem se posunul dál.
Tentokrát jsem to posral.
To bylo k posrání, jo.
Nikdo si nemůže myslet, že si to plánujete posrat.
To si nikdo neplánuje.
Proto se tomu říká posrat.
Nejdete ven s tím, že je fajn den na to něco posrat.
Já, já…
Dneska poseru lautr všechno.
Tohle je posírací počasí, fakt že jo.
Takhle to nechodí!
Je důležitý se z toho poučit.
Z průserů se musíte poučit.
Jako první jsem se naučil,
že co se stane ve Vegas,
nezůstane ve Vegas!
Tý kravině nevěřte!
Ta reklama lže. Měla by se stáhnout z televize.
Poprvé jsem se musel podívat do zrcadla.
Musel jsem. Musel jsem si sám se sebou promluvit.
Hergot, Kevine.
Co děláš?
Bude ti 40, furt děláš stejný blbosti, dospěj už!
Dospěj!
To znamenalo, že se mám vrátit k manželce,
aby se cítila bezpečně,
a pochopit, že jsem udělal blbost.
Tak si to musím u manželky hodně leštit.
To je blbá pozice, chlapi.
Nevím, jestli to znáte, ale je to blbý.
Děláte denně totéž.
„Jo, jo, co potřebuješ.“ Jen tohle.
„Jo, jo… Jasný…
Udělám to, udělám…“ Dennodenně.
Při tom všem
teď bojujete za jistotu svý ženy.
Když chcete bojovat,
aby cítila jistotu, budete se cítit nejistý jako muž.
Protože si kladete otázky.
Je šťastná?
Je uspokojená?
Je ten sex furt dobrej?
Zeptám se jí. To nejde.
To bych byl za slabocha. Tak hledáte.
To je fakt.
Šel jsem, koupil zrcadlo,
dal jsem ho na strop, jen tak. Bylo úterý, fakt.
Tohle se v úterý nedělá.
To je víkendová akce, ne úterní.
Bylo to dobrý, dokud jsem se v tom zrcadle neuviděl
při šukání. Něco vám povím.
To, jak podle vás při šukání vypadáte,
tak tak zaručeně nevypadáte.
Za to vám ručím.
Nemyslím, jako když pózujete před zrcadlem.
Myslím nečekanej pohled
na sebe do zrcadla.
Viděl jsem svý chodidla.
Nikdy jsem nebyl víc znechucenej
ze sebe jako z člověka,
jak z těch chodidel.
Byly černý jak prase. Kde jsem byl?
To jsem chodil bez bot? Kristepane!
Nikoho s takovýma nohama bych nešukal. Je to hnus.
Záda jsem měl popelavý, boule na zadku.
Kdy se mi prdel takhle osypala?
Měl jsem tam hotový spalničky a nevěděl o tom.
Hned jsem se objednal u doktora. To se musí spravit.
Mám na zadku beďar, je to nechutný.
Vždycky, když jste v nejistotě, zejména ohledně sexu,
my muži hledáme řešení na stejným místě.
Každej chlap tady se někdy uchýlil k pornu.
Větší blbost se udělat nedá.
A proč je to blbost?
Lidi, co dělají porno, nemají dostatečný uznání.
Jsou to profesionální herci a herečky.
Oni se tím živí.
Nemůžete se na to dívat, a pak to doma zkoušet. To nefunguje.
To je jak koukat na karate film, a pak se jít ven porvat
a chtít, ať všichni uhnou, že týpka kopnete do hlavy.
Neumíte ten kop. S pornem je to totéž.
Nemluvím hypoteticky.
Znám to. Já to zažil a zkusil.
Díval jsem se na porno se ženou.
Zkoušel jsem to udělat.
Byl jsem nervózní.
Ptal jsem se sám sebe. Mám to udělat?
Mám to udělat? Mám to zkusit?
Hodnej Kevin byl na týhle straně, Zlej Kevin na týhle.
Hodnej Kevin měl khaki kalhoty a svetr do véčka.
Řekl: „Určitě ne. Nedělej to.
Je hodná. Nejdřív s ní promluv.“
Pak Zlej Kevin.
Zlej Kevin měl kožený kalhoty a síťovaný triko.
A dělal tohle, Zlej Kevin.
Řekl: „Budeš poslouchat chlapa v khaki kalhotech? Ne…!“
Řekl: „Tak to udělej!“
Najednou na ženu plivnu.
Rovnou na čelo.
Keňara jí rovnou na čelo.
Nastalo trapný ticho. Nikdo nic neříkal. Ticho.
Najednou vyjela: „Tys na mě flusnul!“ Úplně opačná reakce, než u tý paní v pornu.
Ta v pornu z toho šílela. Dělala…
To plivnutí mě rozrajcovalo!
Já se z toho plivnutí udělám.
Já si říkal: „Tak tímhle se udělají.“
Musí se jim flusnout na hlavu. Já to dělal blbě.
Řekl jsem ženě: „Děláš to špatně.
Musíš si to vetřít. Tak se uděláš.“
Musel jsem přinýst dětský ubrousky.
Otřít jí hlavu. To byl trapas.
Vrátím se do postele a ona o tom chce mluvit.
Co jsem vám říkal? Nerad mluvím.
Jen ať to vyšumí.
Nechci o tom mluvit. Jen jsem si lehl do postele,
začala: „Tos na mě vážně plivl?“
Málem jsem zalhal, málem.
I když vím, že ví, že vím, že jsem to udělal, málem jsem zalhal.
To proto, že se objevil Zlej Kevin.
Zlej kevin na to:
„Řekni, že to káplo ze stropu.“ Povídám: „Jdi…
s tím někam, Zlej Kevine.“
Jo. Jo.
Plivl jsem na tebe.
Proč? Nevím.
Díval jsem se na porno, něco jsem viděl a zkusil to.
Řekla: „Kevine, mně nevadí, že se díváš na porno.
Nebuď tak blbej, abys to, cos viděl, zkoušel doma.“
Řekla: „Já na porno koukám pořád.
A to, co jsem viděla, nezkouším na tobě.“
Já řekl: „Tak to teda bacha.
Kdy se tady z toho stal bordel?
Jak jako, že koukáš na porno?
Na co se kruci koukáš?“
Ona prý: „Na všechno.“
Hned mě to ranilo.
Ranilo mě to proto,
že jsem nedokázal oddělit svou hrdost od skutečnosti.
Takhle to mají všichni chlapi.
Ve skutečnosti se může koukat, když chce.
Když já se chci koukat, tak můžu. Tak to má být.
Ale moje hrdost… ta to nedopustí.
Moje hrdost chce vědět, na co se koukala.
Chci to vidět.
Na vlastní oči. Chci to vidět.
Řekla: „Chceš to vidět?“ Ukaž mi to.
Otevřela svůj laptop.
Řekla: „Vyhledávání porna mám v cookies.
Stačí si prohlídnout cookies.“
Povídám: „Tak mi přines mlíko,
protože já ti ty cookies vyžeru.“
To, co jsem viděl, mě ranilo.
V pornu, co vyhledávala, byl můj naprostej protiklad.
Všecko tam bylo velký.
Všecko bylo velký.
Koule jako zeměkoule, černý klády jako hady,
velký kokoty a kalhoty. Co to kurva je?
Jedny ze stránek nebyly ani porno, jen vysoký chlapi, co něco dělají.
Vyměňovali žárovky, ukládali věci na police,
věšeli obrazy. Co je to za úchylárnu? Co to kurva je?
Že prej: „Ty nic z toho nedovedeš, mně se to líbí.“
Šel jsem a koupil takovou tu chňapací tyč. Znáte to?
Má drapák, aby se s ní daly sbírat věci.
Tu jsem koupil. Neřekl jsem jí to.
Dal jsem ji pod postel
na příště, až budeme mít sex. Povídám: „Hele.
Ten obraz u postele je nakřivo.“ A ona:
„To nic, necháme si ho od někoho srovnat.“
Já na to: „Nebo ne.“ A pak jsem…
Vytáhl jsem tu tyč.
A ona…
Tohle se ti líbí? Tohleto?
Ta tyčka mi zachránila manželství, to chci říct.
Musíte pochopit, že život probíhá po stupních.
Je hafo stupňů.
Jak je absolvujete,
koukejte je pochopit a zlepšit se.
Povím vám takovou perlu.
Jestli nic jinýho, odneste si z dneška tuhle informaci.
Tolik lidí usiluje o dokonalej život.
Podle mě je to blbost.
Blbost je to proto, že netušíte,
co je dokonalost,
dokud nezažijete nedokonalost.
Jde o to, že byste měli přijmout svý vady a průsery,
protože vám pomáhají stát se, kým máte být.
Neutíkejte před svými průsery. Přijměte je a buďte lepší.
To chci sdělit.
Teď,
zrovna teď,
zrovna teď jsme v nový fázi.
Máme mimino.
Děvítiměsíční. Kenzo Kash Hart. Děkuju.
Trojnásobnej táta! Trojnásobnej už jsem.
Řeknu vám tohle.
Když jsem to řekl prvně, mysleli, že šaškuju, ale ne.
Já nevěděl, jestli chci další dítě.
Už jsem to udělal.
Měl jsem obojí.
Mám kluka. Mám holku. Jsme manželé.
Mý děti jsou tvý děti. Ty máš děti.
To jsou tvý děti.
A ona: „Ale ty jsou starý. Chci nový.“ Tak poslouchej.
Nemluv o mých dětech jak o ojetých autech.
Těm dětem nic není.
A ona: „Já vím, ale chci nový.“
Já ale nevěděl, jestli mám trpělivost, abych zvládal děti.
To chce mít trpělivost, abyste zvládli dvouletý dítě.
Dvouletýmu to musíte celej den furt opakovat.
Říkat mu to samý pořád dokola.
Hej, pojď sem, na mě koukej. Hej.
Na mě. Co jsem řekl? Ne.
Pojď sem, na mě koukej, hej, na mě…
Co jsem… ne! Pojď sem, na mě koukej.
Hej, co jsem… na mě koukej. Co jsem řekl?
Co? Ne, pojď sem. Hele…
Hej, hej.
Na mě… Chceš dostat?
Chceš… ne! Pojď sem, na mě koukej.
Nikdo nemá čas dělat to celej den.
Dámy, nepředpokládejte, že chlapi jsou tak trpělivý. Nejsme.
Nemáme tu trpělivost.
A ještě, dámy,
přestaňte starý chlapy nutit, aby měli děti.
Byl jsem v parku.
Viděl jsem 63letýho s dvouletým děckem. Smutný.
Choval se k tomu děcku jak k míči na hřišti.
„Hej, chyťte to dítě, hergot.
Zpátky, kurva! Hergot.
Chyťte ho někdo. Hoďte mi ho.“
Ale starouš byl v pohodě.
Znáte tyhle starouše, co uvízli
v tý éře? Tady v tý éře?
Byl to hustej pohodář.
Neměl ty dětský věci zmáknutý.
A chtěl, abych si ho všiml.
Jako že: „Hej, hej.
Mladej!
Hej, mladej, můžu na chvilku?
Mladej.
Zůstaň! Můžu na chvilku, mladej?
Můžu na chvilku?
Rozložil jsem golfáč, ale nejde mi složit.
Stojí jak péro, když se zadaří.
Pomoz mi. No tak, mladej.
Pomoz mi.
Víš, o co mi jde.“
Povídám: „To je na ťuknutí
Tady uprostřed ťuknete a ten golfáč se složí.“
Řekl: „Ukaž mi jak, mladej.“
Ťukl jsem, golfáč se složil. On šílel.
Řekl: „To mě podrž!
Sakra!
Jo, jo.
Mladej, nešel bys se mnou do auta
a nepomohl mi zapnout děcko do sedačky?
Cestou sem jsem to asi neměl dobře.
Zatočil jsem doleva a malá zprava sjela
a bacila se hlavou o levý okýnko.
Tekla jí krev. Její mámě řeknu, že to má z hřiště,
ale mezi náma, nemá. Pomoz mi.
Ale no tak.
Víš, o čem mluvím.“
Dámy, já to řeknu.
Co se týče trpělivosti, tu máte.
Klobouk dolů.
Fakt si zasloužíte uznání,
co se týče zvládání dětí, dámy.
Krmit dítě, koupat dítě, oblíkat dítě,
do školy, ze školy, na nočník.
Některý to děláte při práci, což je neuvěřitelný.
Neuvěřitelný.
Ale… Ale…
jedno vám, dámy, schází. Legrace.
Není s váma legrace.
Vím, že některý ženy hned řeknou:
„Cože? Kecy! Se mnou je sranda.
To bys koukal.
Velká sranda.“
Ne, není. Není.
Dítě neuslyšíte říct: „Už se těším, až si budu doma hrát s mámou.“
To neuslyšíte.
To se ještě nestalo.
Protože vy se snažíte stírat hranice, dámy.
Chcete všechno najednou. Být srandistka i despotka.
Obojí nejde. Jedno si musíte vybrat.
Srandu má nakonec na hrbu táta.
My se o to neprosíme. Prostě to tak je.
Nechceme ani být despotové,
ale vy nás nutíte, abysme byli.
Jen co chlap přijde domů,
valíte to do něj.
Jdi tam a srovnej toho haranta!
Cože?
Teď jsem dorazil. Teď jsem přišel domů.
Necháš ho, aby nás znevažoval?
Nás?
Mně nikdo neřekl ani prd.
A teď abych dával nejasnej výprask?
Máma chce, abych tě srovnal.
„Co jsem provedl?“ Nevím. Nevím to.
Říkala, ať tě srovnám,
nebo srovná mně. To radši tebe. Srovnám tě.
Teď si asi některý ženský říkají: „No a, Kevine?
Jestli jde o srandu, tak dělej srandu.“ Tak snadný to není.
Dělat srandu je těžká věc.
Říkám to proto,
že děcka nevědí, kdy s tím přestat.
Podle nich sranda trvá věčně.
Řeknu, co nejděsivějšího může chlap uvidět
po dlouhým dni v práci.
Přijdete domů, strčíte klíč do zámku,
pomalu dveře otevřete.
To nejděsivější na světě,
co chlap může vidět, je dítě plný energie za těma dveřma.
Á, jo!
Táta je doma. Budem si hrát.
Chci si hrát, tati.
S mámou jsme celej den pospávali.
Chci si hrát na to, jak zavřeš víčka
a já ti je pořád rozvírám.
To jo.
Budem si hrát, tati.
Vsadím se.
Vsadím se tu s každým chlapem, co má dítě,
že mu aspoň jednou udělalo tohle.
Aspoň jednou.
Jedete po dlouhým dni autem domů.
Zastavíte před domem.
Jak zastavíte, to dítě se vší tou vervou
běží k oknu, roztáhne žaluzie.
Hurá!
Táta je doma. Budeme si hrát.
Vidíte dítě přes žaluzie.
Dítě vidí vás. Díváte se na sebe.
Hledíte si z očí do očí.
Zíráte na to dítě, dítě zírá na vás.
A vy vycouváte z cesty.
Vycouváte z příjezdový cesty.
Dneska na to dítě seru.
Radši se vrátím do práce házet bedny,
než bejt dneska s ním.
Kam jedeš, tati?
Seru na tebe, dítě.
Seru na tebe.
Smějete se, protože to tak je.
Proto je hodně důležitý chápat svou trpělivost.
Znát úroveň svý trpělivosti.
Čím jste starší, tím víc trpělivost slábne.
Moje trpělivost jistě oslabila.
To vím. Víte, jak to vím?
Protože nejsem takovej, jakej jsem byl na psy.
Jsem pejskař.
Miluju psy, slyšíte? Miluju psy.
Jestli tu jsou milovníci psů, zařvěte.
Miluju psy. Mám dva.
Mám velkýho dobrmana. To je Roxy. Srdíčko.
Roxy k smrti miluju.
Pak máme malýho pinče. To je Riggs.
Upřímně, ten je mi u prdele. Ten patří manželce.
Je mi fuk. Tenhle pes je mi ukradenej.
Ale můj pes, ten má výcvik,
je vycepovanej.
Ale já zpohodlněl.
Já se svým psem zpohodlněl.
Když zpohodlníte, je to jiný.
Fakt, vstanu ráno v 5.30, vyjdu na chodbu.
Můj pes se vydělal na chodbě.
Musím se rozhodnout.
Mám najít psa, potrestat ho a uklidit to hned?
Nebo jít zas do postele a řešit to, až se vzbudím?
Je 5.30.
Vyberu si jít do postele.
Pořeším to, až se vzbudím.
V 7.15 se probudí žena a slyším jen: „Pane Bože!
Ten pes se vydělal na chodbě.“
Dělěl jsem, jako že nic nevím.
„To si děláš prdel!“
Říkám: „Mám to sebrat? Mám to uklidit?“
A ona: „Ne, už jsem vzhůru. Seberu to.“
Já na to: „Jasně.“
Jasně. Já to věděl. Proto jsem to tam nechal.
„Zjasněl“ jsem tě.
V tu chvíli jsem si řekl: „Kruci, Kevine.
Takovejhle chlap chceš bejt?
Chceš bejt ten, co nedá 100 %,
protože tvá polovička
dorovná ty procenta, který jsi nedal?“
Ne, nechci. Nechci.
Málem jsem byl, málem jsem takovej,
dokud k nám nepřišel můj kamarád Harry se svým dvouletým děckem.
Harryho děcko je podle mě skvělý děcko.
Povím vám, čemu říkám skvělý děcko.
Skvělý děcko je děcko, co dělá dospělý věci v dětským věku.
Harry k nám přišel s děckem bez ohlášení,
to byla sviňárna. To nemám rád. Sviňárna.
Ale manželku to nadchlo.
Jen co uviděla to dítě, spustila: „Panečku.
Panečku.
Ne. Ne.
Neměli jste volno snad od porodu.
Nech nám to dítě tady, s Kevinem ho celý den ohlídáme.“
Zeptal se: „Nevadí, Keve?“ Povídám: „Jak vidíš,
já tomu doma nešéfuju. Já svou domácnost
vůbec neřídím.“
Nechali to dítě u nás.
Nasedli do auta, odjeli.
Takhle jsem poznal, že je to skvělý dítě.
Jak odjížděli, skvělý dítě jim mávalo ze zápraží.
Otočila se, dvakrát mě plácla do nohy.
Řekla: „S dovolením.“ Já na to: „To mě poser,
cos to řekla?“
Byla to černoška.
Nikoho černýho jsem neslyšel říct: „S dovolením.“ Nikdy!
Uhnu jí z cesty. Skvělý dítě jde do kuchyně.
Řeknu manželce, že má možná hlad.
Jestli nechce něco jíst. „Nechceš sendvič?“
Skvělý dítě řekne: „Ano.“ Uděláme sendvič,
dáme ho na talíř a na pult.
Jak se talíř dotkl pultu, bylo to slyšet.
Skvělý dítě kleplo na pult a kouklo na mě.
Řeka: „Žula? Je to žula?“
Já na to: „To mě poser.
Ano. Ano, skvělý dítě.
To je žulový pult.“
Kdo se s ní dívá na „Jak se staví sen“?
Jsem hotovej.
Mám pocit, že u toho dítěte ani nemusím být.
Už mi to stačilo.
Jdu do obýváku dokoukat televizi.
Skvělý dítě za mnou, vleze si na gauč, kouká se se mnou.
Dokoukáme, skvělý dítě sleze z gauče,
ale nesleze jako normální dítě.
Normální děti se otočí na břicho a kloužou dolů, dokud se o něco nezastaví.
Někdy je to podlaha, někdy ne.
Normální dítě je ochotný takhle riskovat.
Skvělý dítě to neudělalo. Sedlo si na kraj a skočilo.
Dopadla, rozpažila ruce.
Podívala se na mě a: „Deset? Je to za deset?“
To si piš, že za deset, skvělý dítě.
To byl sakra doskok!
Teď už jsem toho viděl dost!
Viděl jsem dost, odrovnala mě. Ta se o sebe postará.
Skvělý dítě teď chodí po domě.
Opakuju, fakt se to stalo.
Uplyne deset minut.
Deset minut. Cítím hovna.
Cítím je.
Otočím se, a uprostřed obýváku je nasráno.
Můj dobrman je na týhle straně, skvělý dítě na týhle.
Jsem nasranej. Pes neštěkal. „Neškrábals na dveře.
Teď máš malér.“ Chytím ho za obojek.
Potrestám ho.
„To se nedělá. V domě se nekadí
a hlavně mi nesmíš dělat ostudu před tím skvělým děckem.“
Odvedu psa do klece.
Vrátím se to uklidit. Koukám na to.
To není psí hovno.
Vím, jak vypadá psí hovno. Takhle ne.
Kouknu na skvělý dítě. Má bílou pampersku.
Na pampersce žádný hovno není.
Teď jsem zmatenej.
Protože vím, co vidím. Někdo posral podlahu.
Koukám na hovna na podlaze.
Někdo posral podlahu.
Jsem fakt zmatenej.
Probudím manželku. Spí na gauči. „Zlato.
Zlato, prober se.
Prober se.“
„Co je?“ „Prober se!“ „Co?“
„Hele!
Neposralas podlahu, než jsi šla na gauč?“
„Cože?“ „Neposralas podlahu,
než sis šla lehnout na gauč?“
„Nikdo nesere na podlahu.“ „Někdo ji posral.“
Otočím se.
Díváme se s dítětem na sebe.
Jako by mě chtělo podfouknout.
Řeknu: „Skvělý dítě.
Cos přišla, byl jsem na tebe hodnej.
Přišlas, chtělas jíst. Udělal jsem ti sendvič.
Dívali jsme se na telku. Skočilas, dal jsem ti 10.
Kadit mi na podlahu je neuctivý.
Pokadilas mi podlahu?“
Skvělý dítě na to: „Co prosím?“ "Drž už…
Drž hubu, drž hubu!
Drž hubu!
Pokadilas mi podlahu?“
Skvělý dítě zvedlo ruce
a otočilo se, jako že: „Zkontroluj mě.“
Vezmu dva prsty.
Zastrčím je za plínu. Odtáhnu ji.
V tý pampersce žádný hovno není.
To už mi hlava nebere.
Ptám se sám sebe.
To…
To já pokadil podlahu? Já ji nepokadil.
To bych věděl, kdybych ji pokadil. Nepokadil jsem ji.
Omlouvám se skvělýmu děcku. „Promiň.
Neměl jsem na tebe vyjet. Bylas celou dobu skvělá.
Víš, co udělám? Podívám se na kamery.“
Po celým domě mám kamery.
Podívám se na kamery.
Ten, co mi pokadil podlahu, byl génius. Měl to promyšlený.
Protože se vykadil v jediným slepým úhlu, co v domě mám.
Z toho úhlu nebylo vidět ani ň.
Takže jsem se musel obětovat.
Jdu si pro úklidový prostředky a uklidím to.
Trvalo 45 minut, než jsem to dostal z koberce.
Jsem nasranej! Nasranej!
Harry se vrátí pro skvělý dítě.
„Užili jste si to s malou?“ Manželka je nadšená: „Panečku.
Panečku. Milujeme ji.“
„A co ty, Keve?“ „Skvělý dítě.
Jste bezva. Můžem si promluvit někde stranou?
Jen ti chci říct, že jsem na to skvělý dítě vyjel.
Byl jsem nakrknutej, někdo mi posral podlahu.
On na to: „Cože?“
Já: „Někdo mi posral podlahu.“
On na to: „Propána.
To udělala ona.“ Já: „Cože?“
Řekl: „To byla ona.
Umí si odtáhnout plínu na stranu a vykadit se tam, kde je.
Pak si dá plínu zas zpátky.
Zapomněl jsem ti to říct, jak jsem ji tu nechal.“
„Jaks mi to mohl zapomenout říct?
Tos měl říct jako první,
kdyžs to posraný dítě nechával
u mě doma.“
Přišel můj pes. Tvářil se, jako že:
„Měls dát tu mrchu do klece.“ „Tak hele.
Hele!
Lehni, lehni.“
Řekl jsem: „Jsem nasranej. 45 minut jsem to dostával z koberce.“
Žena na to: „Jasně.“ Povídám: „Teď ne, zlato.
Nech to na mně.“
Povídá: „Jen říkám ‚jasně‘.“
Řekl jsem: „Co jasně?“
Řekla: „Já viděla, že to dělá,
ale nechtěla jsem uklízet, dělala jsem, že spím.“
Řekl jsem: „Není to v pytli?
Není to v pytli?“
Oplatila mi, jak jsem ji „zjasněl“.
Doběhla mě.
Povím vám to na rovinu.
Nemám doma rád návštěvy. Nemám.
Důvod je ten,
že mi dům vyloupili.
Když vás vyloupí, duševně vás to rozhodí.
Jde o ochranu domácnosti. Jsem hlava rodiny.
Svou domácnost ochráním.
Šel jsem a koupil devět pistolí.
Dal je do tajných skrýší po domě.
Pochopte, nemůžete dát pistole
do tajných skrýší po domě
a nepřehrávat si v hlavě scénáře,
co vám to ukrývání pistolí ospravedlní.
Z toho zešílíte.
Byl jsem v domě tři hodiny sám
a přehrával si, co se nestalo.
Á…
A sakra.
Takhle mě odrovnáte? Jo?
Oberete mě u vchodu?
Dobře…
Dobře.
Dám vám, co chcete. Dám vám, co chcete.
Jen se ještě naposled podívám do schránky.
Skrýš s pistolí.
A sakra!
Takhle mě odrovnáte? Jo?
Oberete mě na záchodě pro hosty?
Dobře.
Dám vám, co chcete.
Jen mě nechte vytřit si naposledy prdel.
Skrýš s pistolí.
A sakra!
A sakra.
Takhle mě odděláte? Jo?
Oberete mě v kuchyni,
když vařím pro rodinu na Díkůvzdání?
Dobře. Dobře.
Dám vám, co chcete.
Jen mě nechte naposled zkontrolovat krocana v troubě.
Skrýš s pistolí.
A sakra!
Takhle mě odděláte? Jo?
Oberete mě v obýváku,
když sedím na gauči před krbem a masturbuju?
Dobře.
Dám vám, co chcete.
Jen mě nechte naposled odhlásit z PornHubu.
Skrýš s pistolí.
A sakra!
Tak…
Takhle mě odděláte?
Vy mě…
Oberete mě v prádelně,
když vyndávám…
když vyndávám prádlo z pračky
a dávám ho do sušičky?
Dobře.
Tak jo, máme…
No…
Musím… musím to dopovědět.
Nechte mě to dopovědět.
Je to můj oblíbenej fór.
O… O…
Oberete mě v prádelně?
Když vyndávám prádlo z pračky
a dávám ho do sušičky?
Dobře.
Dám vám, co chcete.
Jen…
jen mě nechte přidat voňavé ubrousky.
Skrýš na pistoli.
Jo, devět pistolí po celým domě.
Zas mě oloupili, zrovna tam, kam jsem zapomněl dát pistoli.
Celou tu dobu, co mě vykrádali,
jsem je zkoušel dovést tam, co byly pistole.
Kurva, no tak!
Takhle mě odděláte?
Nikdo nechce na záchod pro hosty?
No tak. Utřu vám zadek.
Utřu vám zadek, prosím!
Prosím…
To mě oberete nalačno?
Nikdo si nedá zbytek krocana? Je v troubě.
Nechte mě aspoň naposled masturbovat na gauči. No tak.
Nejsem gay. Jen se snažím si užít. Neoddělávejte mě takhle.
Nechte mě přendat prádlo z pračky do sušičky.
To mi necháš prádlo zplesnivět, ty sobeckej hajzle?
Svým nejbližším kamarádům dovolím přijít jednou za měsíc na návštěvu.
Jednou za měsíc.
Jednou měsíčně u nás hrajeme hry.
Řeknu vám to narovinu.
Osobně hraní nemám rád. Nesnáším hraní her.
V párech se při něm probudí to nejhorší,
zvlášť u nás doma, protože jsme soutěživí.
Hrajeme Monopoly.
Nelíbí se mi ale, jak je hrajeme.
Nehrajeme je správně.
Povolujeme, aby vyjednávání šlo mimo Monopoly.
Příklad, jak vyjednáváme. Jako že hrajeme.
A takhle vyjednáváme.
Řeknu: „Můžeš dvakrát vstoupit na mý políčko bez placení,
ale zaplatíš mou včerejší pokutu za parkování.
Jestli souhlasíš…“
Takhle se dohodneme. Chápete?
Posledně jsem se naštval, protože se ženský opily.
Když se opijou…
Ženský, opilý děláte blbosti.
Jsou dva stupně.
Je „ne opilá“ a „blbne“.
Vy to celý přeskočíte, fakt!
Prostě to celý přeskočíte.
Jste buď: „Ne, dneska pít nebudu,“
nebo: „Ty bláho, já jsem na plech!“
Buď to, nebo to.
To je… „Ty bláho!
Jak jsem se mohla tak zdunit?
Někdo mi dal figurku z Monopolů do zadku.“
„Cože? Cos to říkala?“
„Jsem fakt na plech!“
Podělaly tu hru a já tu hru kazil.
Tu hru jsem ničil.
Přiznávám, u deskových her bývám dětinský.
Hodně dětinský.
Když ke mně stoupnete, dělám zvuky jak DJ.
Pokaždý, když ke mně stoupnete.
Musíš platit. Kurva, platit.
Manželka byla opilá. Stoupla na mý políčko a já šel do ní.
Musíš kurva platit! Musíš platit!
Viděli jste opilou ženu?
Snaží se mluvit, jako že není opilá, ale je.
Řekla: „No jo. No jo.
No jo…
To ani není tak hrozný…
Ko… kol…
Kol…
kolik… kolik ti dlužím?
Co ti dlužím?“
Koukám, že nemá peníze. „Vždyť ani nemáš peníze!
Nezdržuj, dej svoji figurku do krabice. Vzdej to, prohrálas!
Padej odsud.“
„Takhle mě odrovnáš? Tak odrovnáš svou ženu?“
„Jo!“
Je to hra, chci jen vyhrát. Vzal jsem její figurku.
Odcvrnkl jsem ji. Odletěla někam.
Koukej odsud padat.
Takhle hnusně mluvím v rámci Monopolů.
Ona to vztáhne i mimo Monopoly.
„Tak ty chceš jen vyhrát? To je všecko, co chceš?
Já se zas chci někdy udělat.“
„Co? Cože? Co?
Co?
Jak to s čím souvisí? Jak to souvisí se hrou?“
Harry a Wayne najednou vstali:
„On ji nedokáže udělat.“
Řekl jsem: „Nenasere to?“ Zkazil jsem hru.
„Všichni ven, padejte z mýho domu.
Padejte!“
Harry a Wayne byli na odchodu: „Serem mu na dům
a ty hovno hlídací psy.“
Jak to řekl,
poprvý se mi v hlavě rozsvítilo.
Okamžitě mě napadlo:
Kde byli mí psi, když mě vyloupili? Kde…
byli mí psi?
Běžím se podívat na bezpečnostní kamery.
Jestli jsem si to nemyslel, že v šatníku uvidím čtyři oči.
Celý to sledovali. Jako bych je slyšel:
„Kruci, berou všecko. Vidíš to?
To je sranda. Nic tu nenechají.
Ještě že svý věci máme tady. Pelech i misku.
Ať si pořídí hlídacího psa. Takhle tu nebudu. Nejsme tu v bezpečí.“
Ty jsi hlídací pes!
Potřebujete kamarády, jako mám já.
Já mám báječný kamarády.
Věřím tomu,
že bych nebyl, kde jsem, nebýt mý podpůrný skupiny.
Kamarádi se na mým úspěchu hodně podepsali.
Proto jsem jim loajální a věrný.
V létě jsem je vzal do Japonska.
Řekl jsem: „Uděláme změnu, poznáme jinou kulturu.
Neexistuje říct: ‚Ne.‘“
Řekli: „Jo, berem.“ Navštívíme Japonsko.
A nejdřív v Japonsku chtěli
jít do zábavního parku.
Jestli mě znáte a sledujete mě, víte,
že já zábavní parky nerad.
Ale řekl jsem, že nejde říct ne.
Jdeme do zábavního parku.
Jak jsme tam přišli, fakt,
byl jsem hotovej. Neuvěřitelný.
Byl jsem hotovej, protože…
já byl v tom parku největší.
Na mou duši.
Říkali mi Godzilla.
Radil jsem lidem, což nedělám, aby pili mlíko,
jedli zeleninu, to neříkám nikdy.
Šli jsme na horskou dráhu. Zase, na tý nejezdím.
Ale řekl jsem, že nejde říct ne.
Šli jsme na horskou dráhu.
a mě došlo, jak jsou některý z nás rozmazlený.
Jsme hodně rozmazlený.
Například když jdeme na horskou dráhu,
jsme zvyklí slyšet, jak to nad hlavou zacvakne.
Tak víte, že jste jištěný.
Jo!
Jedem, všecko v cajku, můžu.
V Japonsku to necvakne.
Sklopí to přese mě. Můžu s tím hýbat.
Necvaklo to. Mě to necvaklo. Nebylo slyšet cvak, hele.
Koukám dolů na nějaký Japonce v uličce.
Říkám: „Necvaklo mi to.“
Paní vyndá foťák a začne fotit.
Já na ni: „Ne. Na to teď není čas.
Na to teď není čas. Je to vážný.“ Jde nějakej Japonec.
Mávnu na něj: „Hele, necvaklo mi to.
Ten krám mi nezacvaknul.“
Nejděsivější chvíle mýho života.
Podíval se mi do očí. Koukáme si do očí. Řekne:
„Tak nadšený!
Tak nadšený!“
Povídám: „Co? Cos to říkal?“
„Tak našený, tak nadšený.“
Pohnulo se to. Ta horská dráha se pohnula.
Nemůžu vyskočit, je to moc vysoko.
Zaháknu se rukou za tyč.
Řekl jsem: „Bože, takhle ne. Snads mě nevzal do Japonska,
abych takhle skončil? Nedělej to takhle.“
Rozjela se.
Jak se rozjede, žaludek mi okamžitě sletí
do prdele, okamžitě!
Pupík a řiť se mi dotýkaly. Takhle.
Začal jsem prdět a krkat.
„Proboha, já umřu. Umřu, kurva.
Vím to, umřu tady a teď.“
Nakonec to byla
jedna zastávka. Byla to tramvaj.
Jela k tý horský dráze. To mi nikdo neřekl.
V Japonsku se nekomunikuje.
Horská dráha se jmenovala „So excited“ - Tak nadšený!
Dojeli jsme k horský dráze a oni prý: „Tak nadšený!“
Já na to: „Ne, já ne!
Nevidíte ty fekálie vzadu. Posral jsem se.
Odvezte mě odsud.“
V Japonsku to pro mě bylo náročný, hodně náročný.
Bylo to náročný, protože jsem neměl překladatele.
Nikdo mi neřekl, že potřebuju překladatele.
Tam mi to došlo a říkám si:
„Teď už je pozdě. Musím to vykoumat.“
Proto to bylo náročný. Nejím mořský plody.
Mám na ně alergii.
V Japonsku se mořský plody jedí všude.
Nechcete být rasista, nechcete být debil,
ale máte debilní rasistický kecy, když se snažíte komunikovat.
Neznáte totiž jazyk
a tak napodobujete, co dělají oni, když mluví.
Jakživ jsem nedělal nic rasističtějšího.
Kuře. Kurva, níž to nejde. Kuře…
Kuře.
Viděl jsem se v odrazu.
To mě rozčarovalo. Ty vypadáš, Kevine.
Jedl jsem tyčinku Snickers čtyři dny.
Jen jsem si ukousl, dal ji do kapsy.
Byl jsem slabej. K posraní slabej.
Říkám: „Mám hlad, musím jíst.“
Večer šli kamarádi ven. Říkám: „Já nemůžu.
Jsem na umření.
Jděte. Já se chci vyspat, nasednout do letadla a jíst.
Nic víc nechci.“ Šli ven, já zůstal doma.
V noci se probudím. Žaludek mě ničí.
Zavolal jsem na recepci.
Vzala to nějaká žena: „Recepce, co byste potřeboval?“
Poprvé v Japonsku jsem slyšel angličtinu odjinud než od kamarádů.
Byl jsem jako Tom Hanks v Trosečníkovi.
Neudržel jsem se.
Kuře!
Prosím! Kuře!
Ona na to: „Pane, uklidněte se.
Uklidněte se.
V jakém jste pokoji?“ „Nevím…“
Řekla: „Podívejte se na telefon. Je tam číslo pokoje.“
Dobrá. Jsem… Jsem na pokoji…
čárka, čárka, pomlčka, domeček. Neumím to přečíst.
Vypadá to jak opuštěná budova bez oken
celá z bambusu, nevím.
Tak nadšený… Nevím.
Pomoc!
Pochopil jste to? Ten vtip? Pochopil.
Tak oni píšou čísla. Pochopil?
Čekal jsem větší smích. Neřekl bych, že váš smích
je, jaký by měl být.
Málem jsem vám ten mikrofon hodil na hlavu, pane.
Jsem moc rád, že můžu cestovat.
Moc rád můžu brát děti na místa,
o jakých se mi ani nesnilo.
Každoročně kolem svátků beru děti do Aspenu.
Nemyslete si, že je beru do Aspenu, protože umíme lyžovat,
to neumíme!
Líbí se mi, že tam jsme jediný černý. To je skvělý.
To prostě vypadá dobře.
Posledně jsem tam
měl nehodu na svahu pro začátečníky.
Učím se lyžovat.
Jako začátečníkovi
vám nedají hole, lyžařský hole vám seberou.
To aby se vám příjemně jezdilo zprava doleva
a padalo.
Jsem na tom svahu. Strčí mě z něj.
Jsem v lyžařským postoji.
Jedu dolů. A koutkem oka vidím, že přijíždí děcko.
Nejsem dobrej na matiku.
To vůbec, ale vím,
že jestli pojede takhle a já takhle,
tak si někde tady nabijeme hubu.
Blížím se a říkám si: „Já do něj narazím.“
Instruktor začne řvát: „Spadni!
Spadni!“ Chci. Nejde to.
Nejde to, to mě neučili, nespadnu.
Musím se rozhodnout.
Mám toho kluka přejet a jet dál?
Nebo být za hrdinu?
Rozhodnu se pro hrdinu.
Jak se přiblížím, popadnu kluka.
Myslel jsem, že když ho popadnu, ta váha mě zastaví.
Ale místo toho jsme poskočili.
A rozjeli se z dalšího svahu, ale…
Ten už byl pořádnej. Ne pro začátečníky.
Poznal jsem to,
protože jak jsme jeli dolů, nějaká paní řvala: „Má moje dítě!“
Říkám si: „To není dobrý. To vůbec není dobrý.
Pane Bože, ať to dítě není bílý.
Ať to není bílý dítě.“
Já ho neviděl, kluk měl kombinézu.
Nadzvednu štítek, vykoukne japonská hlavička.
Dítě řekne: „Tak nadšený!“
Ty kráso.
Vynervovanej jsem nechal dítě tam, a pryč.
Posledně jsem se naštval,
protože ten zpěvák Seal
přijel v mým černým týdnu.
Byl jsem naštvanej. Byl to můj černej týden.
Jjezdím sem tak posledních 4 až 5 let.
Přijet v mým černým týdnu
je od tebe sobecký a netaktní, Seale.
Řekl: „Co povídáš, Keve? Ten týden ti nepatří.“
Já řekl: „Houby nepatří. Patří.“
„Nevěděl jsem, že lyžuješ.“
Povídám: „Proč bych tu jinak byl?“
Řekl: „Na jakou horu jdeš?“ „Na jakou ty?“
„Na Buttermilk, na tu velkou.“
A já: „Tak to se tam potkáme.“
Jdu za instruktorem: „Hele, je tu Seal.
Chce mi přečernit můj černej týden.
Musíš nás s rodinou vzít na Buttermilk.
Instruktor nás vezme na Buttermilk.
Tam pak na rovinu řekl:
„Heleďte, tady to není nic pro vás.
Tahle hora je pro hodně pokročilý.
Neovládáte techniku. Když pojedete šusem, zabijete se.
Musíme tu horu šněrovat, dělat velký S,
až budeme sjíždět."
Říkám: „Bezva. Jeď první,
pak já, pak můj syn, pak dcera, pak manželka.“
Říkám si, když někdo spadne, spadne na mě.
Takhle držím rodinu pohromadě. Takhle uvažuju.
Začneme sjíždět.
Přesně, jak říkal.
Je to tak. Děláme velký S.
Zčistajasna kolem prosviští vítr.
Otočím se.
Nevidím syna. Vůbec netuším,
kde mám syna.
Otočil jsem se sem. Instruktor řekl:
„Proboha, tvůj syn jede šusem. Jedu pro něj.“
Já řekl: „Ne. Nikam za nikým nepojedeš.
Sám se rozhodl. Zvolil si smrt.
Vybral si to.
Ne, že ho budeš zachraňovat a nás necháš ve štychu.
Já pak budu muset sníst ženě zadek, abych přežil.
Ta na to: „Stejnak se neudělám.“
„Nemohla bys už kurva… drž hubu!“
Dcera na to:
„Držte už všichni hubu!“
Zničehonic přeletěl nad horou Seal.
Řekl: „Já ho zachráním!“
Dav začne jásat.
Začne hrát jeho muzika, ani nevím, kde má repráky.
Jsem nasranej! Řeknu instruktorovi:
„Dostaň mě pod tu horu,
Seal mi chce přečernit můj černej týden.“
Sjedeme pod horu, Seal má mýho syna na ramenou.
Dav kolem ho oslavuje.
Jsem nasranej. Nasranej!
Seale!
Vrať mi mýho syna, kurva, hned mi ho dej.
Řekl: „Měl bys mi děkovat, že jsem mu zachránil život.“
„Nikdo se tě neprosil. Chtěl jsem nýst následky.
Vrať mi syna, a hned.“
Řekl: „Takhle se mnou před lidma nemluv.“
„Seru na tebe i na ně.“
Seal shodil lyže bez použití rukou.
Cvak, cvak. Zaujal bojovej postoj.
Zkusil jsem to taky, ale nešlo to.
Jen jsem se kolíbal jak Michael Jackson
v tom klipu „Smooth Criminal“.
Lidi mysleli, že je to schválně:
Řekl: „Ještě mi nadávej a dám ti do držky.“
Já řekl: „Naser si.“ A on: „Naser si.“
Jak to řekl, vylítla mu z pusy slina
a přistála mý ženě na čele. Ta udělala:
„Už budu!“
Je to pravda a jmenuju se Kevin Hart, krucinál.
Cením si tý vřelosti.
Moc vám děkuju.
Kurva, já vás miluju.
Miluju.
A vsaďte boty, že se vrátím!