Downloaded from YTS.MX
‎O Comedie Originală Netflix
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Big Ben, Londra ‎Legendara Arenă O2
‎Kevin Hart: Iresponsabil
‎Iubito, începe spectacolul?
‎- Iubito, plec. ‎- Vin.
‎- Bine. ‎- Pe mai târziu.
‎Te iubesc.
‎Începe spectacolul, să mergem.
‎E timpul, frate.
‎Ne vedem dincolo, iubito.
‎Haide, să facem ce știm noi.
‎- Un show bun, Kev. ‎- Mulțumesc, domnule.
‎Vom lua un taxi.
‎- Bine. ‎- Să mergem.
‎Mamă, știu că veghezi asupra mea. ‎Vei fi mândră de mine.
‎Ne rugăm în numele tău, amin.
‎Să înceapă spectacolul!
‎Ultima mea glumă tocmai ‎a devenit virală!
‎La naiba, Londra, puteți ‎mai mult decât atât.
‎Mai bine ați face ceva zgomot.
‎Vă mai cer încă o dată.
‎Mai bine ați face ceva zgomot o dată.
‎Bine ați venit ‎la spectacolul „Iresponsabil”.
‎Suntem pe cale să ne distrăm.
‎Se numește „Iresponsabil” ‎din mai multe motive.
‎Vom vorbi despre aceste motive ‎în timpul spectacolului.
‎Nu-mi place să pierd timpul!
‎Cred că dacă sunt aici, ‎mai bine am trece la treabă.
‎Hai să... hai să trecem la treabă. ‎Bine?
‎Hai sa vorbim despre prima ‎mea mișcare iresponsabilă în acest an.
‎Prima mea...
‎Prima mea mișcare iresponsabilă din anul ‎ăsta mi-a implicat copiii.
‎Copiii m-au surpins făcând sex ‎cu nevastă-mea. Să începem...
‎Să începem de aici.
‎Nu e nicio cale de a ușura începutul. ‎Deci o sa zic pur și simplu. OK?
‎Ambii copii m-au prins când făceam sex.
‎N-ar fi fost așa rău dacă era doar unul, ‎dar au fost amândoi.
‎Primul a fost fiul meu.
‎L-am văzut când se uita la noi
‎pen'că și-a chemat sora. ‎Zice: „Vino aici! Repede!
‎Vino aici!”
‎E o nebunie, dar nici măcar ‎nu m-am supărat.
‎Nu m-am putut supăra pe ei ‎pentru că au intrat la mine,
‎pe baza unei reguli instituite de mine.
‎Nu-mi plac ușile încuiate în casă.
‎Nu-ți încuia naibii ușa. ‎Cel mai rău lucru pentru un părinte
‎e să nu poată intra în camera copilului ‎dacă vrea.
‎Nu vă încuiați ușa!
‎Mai ales fii-mea. I-am zis: ‎„Mai încuie tu ușa
‎și îți promit că o dărâm. ‎Să nu mai încui naibii ușa.”
‎Mă duc la camera ei, ușa e încuiată.
‎Zic: „Ce ți-am zis că voi face? ‎N-am zis că dărâm ușa?”
‎Zice ea: ”Stai, sunt aproape gata.”
‎O, Doamne!
‎M-am gândit la ce e mai rău.
‎Mă gândeam că prepara cocaină. ‎Asta credeam.
‎Precis asta face.
‎Știți de ce? ‎De ce mă gândeam la ce e mai rău?
‎Pentru că stiu ce făceam ‎când eram copil
‎când eram în camera mea ‎cu ușa închisă.
‎Când eram în cameră cu ușa închisă,
‎făceam mereu cele mai nasoale lucruri.
‎Adevărul e, că de fiecare dată când ‎mama intra la mine în cameră,
‎eram cu scula în mână. ‎De fiecare dată, jur pe Dumnezeu.
‎Ce faci băiete?
‎A intrat odată la mine și aveam scula în ‎mâna asta și chibrituri în cealaltă.
‎Nu știu ce s-ar fi întâmplat,dar a ajuns ‎acolo chiar la timp. I-am zis
‎că urma să fie o sculă fierbinte în baie.
‎Urma să dau foc la sculă.
‎Cel mai rău la faza asta cu copiii ‎care ne-au prins făcând sex
‎e că făceam sex în poziții ‎din care nu ne puteam scoate.
‎Știți că sunt niște poziții sexuale ‎din care te mai poți scoate.
‎Sunt multe cupluri aici.
‎Domnule, cu doamna dvs. ‎Dacă faceți sex
‎și doamna e culcată pe o parte ‎și intră copiii în cameră.
‎Vă puteți preface.
‎Trebuie doar să vă ridicați și ‎să vă faceți că vă uitați la TV.
‎Ieșiți naibii. Să nu reveniți ‎până nu terminăm cu TV-ul.
‎Dacă sunteți foarte buni
‎și aveți jumătatea de jos acoperită,
‎când vă ridicați puteți să continuați ‎să faceți sex când vorbiți.
‎Ieșiți naibii din cameră.
‎Nu intrați naibii în cameră.
‎Doamna încercând să vorbească.
‎„Nu intrați aici.
‎Este partea mea preferată din emisiune.”
‎Vă puteți scoate.
‎Și poziția misionarului merge.
‎Faceți sex în poziția misionarului și ‎copiii năvălesc în cameră.
‎Trebuie doar să vă prăbușiți peste doamna.
‎Vă prefaceți că dormiți. ‎Copiii sunt proști, or să creadă.
‎Pe la spate e cu probleme. ‎Cu asta e dificil.
‎Pe la spate, în fundul gol, ‎în mijlocul patului.
‎E greu să te prefaci. ‎Sunteți prinși, gen...
‎Ce faceți? Ce...
‎Ce faceți?
‎Rahat!
‎Aveți o mișcare.
‎Vă faceți că jucați fotbal american...
‎Ieșiți de aici. Vorbim despre fotbaliști. ‎Ieșiți de aici.
‎O să facem niște pase pe stradă săptămâna ‎asta. Ieșiți de-aici.
‎Cea mai mare teamă a mea
‎a fost că copiii vor încerca să vorbească ‎cu mine despre ce-au văzut.
‎Te rog, Doamne.
‎Nu-i lăsa pe copiii mei să vorbească ‎cu mine despre ce au văzut.
‎Cred că informația trebuie să ‎plutească în aer și să dispară.
‎Nu vreau să vorbesc despre ea. ‎Las-o să plutească și să dispară.
‎Mă duc jos în bucătărie ‎și îl văd pe fiul meu.
‎El îmi trage o privire
‎care spunea că vrea să mă întrebe ‎despre ce tocmai văzuse.
‎I-am tras și eu o privire care zicea: ‎„Să nu mă întrebi nabii nimic
‎despre ce ai văzut.”
‎Știam că nu va încerca să întrebe, că ‎avusese probleme la școală săptămâna aia.
‎A trebuit să-i iau telefonul. ‎E cel mai nasol lucru pentru un copil.
‎Să-i iei telefonul unui copil, dăunează ‎stilului lui de viață.
‎Imediat ce i-am luat telefonul, ‎s-a transformat într-un drogat.
‎Pe loc! Am zis: „Dă telefonul.
‎Nu ți-l dau înapoi până când nu-ți revii.”
‎Am luat telefonul. ‎Era terminat.
‎A zis. „Haide, tati, nu-mi face asta.”
‎A început să se miște. ‎„Nu-mi face asta, tati.”
‎Zice: „Ia-mi mai bine piciorul.
‎Ia-mi piciorul.” Ce?
‎Dă-mi naibii telefonul.
‎Nu-l primești până nu te aduni.
‎Când i-am luat telefonul mi-am zis: ‎„Știi ce?
‎Trebuie să mă uit în telefonul lui.
‎Trebuie să văd ce vorbește el pe ‎telefonul ăsta nenorocit.”
‎E iresponsabil ca eu, ca părinte, ‎să nu știu ce e în telefonul fiului meu.
‎Trebuie să mă uit în telefon. ‎Realizez că nu știu codul.
‎Nu am amprenta, ID-ul facial, nimic.
‎Trebuie să mă duc la negrul ăsta mic și ‎să-i cer să pună codul în telefon.
‎Pune codul ca să văd despre ‎ce ai vorbit.
‎Foarte serios, fi-miu zice: ‎„Nu, tipule, n-o voi face.”
‎Poftim?
‎„Pune codul înainte să-ți trag un pumn ‎în gât.” Asta i-am zis.
‎Aia am zis.
‎A luat-o la fugă.
‎De parcă nu locuiește în casa asta.
‎De parcă n-o să-l văd la cină ‎ în 10 minute.
‎„Nu te fugărește nimeni. Dă-mi codul ‎până nu-ți dau un șut în fund.”
‎Jur că tot ce am auzit de jos
‎a fost: „Fuck you!”
‎O să-l ucid. Sunt pe cale să-l ucid.
‎Alerg jos, îl apuc pe fiu-meu de gât.
‎Încep să-l strâng de gât.
‎Ce dracu' mi-ai zis?
‎Nu putea respira. Făcea: „Aaa!”
‎A zis:
‎„Ăsta e codul! Codul e ‎„fuck you”.”
‎E un cod bun, fiule. E un cod bun.
‎Cum îl scrii: y-o-u sau litera u?
‎Te-am zgâriat tare pe gât. ‎Îmi cer scuze.
‎O să-ți iau un pulover pe gât,
‎ca să nu mergi la școală, arătând așa. ‎Îmi pare rău.
‎Copiii mei cresc.
‎Fiica mea are 13 ani, fiul meu 10.
‎Cu cât cresc, cu atât se ceartă mai mult.
‎De curând i-am prins înjurându-se.
‎Chestia asta m-a făcut să râd.
‎Părinții de aici care cred ‎că copiii lor nu înjură,
‎sunt părinți proști. ‎Sunteți proști.
‎Cum ieșiți din casă, ‎cum copiii își dau drumul.
‎Fut, mama dracului, căcat, pulă, pizdă, ‎cur, javră.
‎Nici nu se potrivesc. ‎Le zic pe toate deodată.
‎Am auzit-o pe fiică-mea pornită ‎pe fiul meu. Îi arăta ea.
‎Dormeam pe canapea.
‎Își pierde firea.
‎„M-am săturat de ‎căcaturile tale, Hendricks.
‎Mă tot fuți. O să-ți rup curul.”
‎Zic. „Ce mama naibii. Stai așa.
‎Ce dracu se întâmplă aici?”
‎Nu vreau să mă deconspir, că vreau ‎să aud ce răspunde fiu-meu.
‎Vreau să aud replica fiului meu.
‎Fiu-miu e exact ca mine când eram copil.
‎Suntem identici, exact la fel.
‎Fiu-miu e așa un nemernic.
‎E așa un nemernic.
‎Uite ce e zis fiu-miu. ‎Zice el...
‎„Pe bune, pe cinstite și apoi, nimic. ‎Deci de ce vorbim despre asta? Bine.”
‎Poftim?
‎A ieșit de acolo de parcă el câștigase.
‎Bine.
‎În apărarea fiului meu, doamne, ce viață ‎grea are.
‎Nu știu ce e cu surorile mai mari ‎și frații lor.
‎Surorilor mai mari le place să le pună ‎piedică fraților lor.
‎Nu știu de ce, dar e adevărat.
‎De curând, l-a târât pe scări.
‎N-am văzut, dar am auzit.
‎L-am auzit pe fiu-miu. ‎Zicea. „O, Doamne, nu din nou.”
‎Am auzit nenorocitele de scări.
‎Dar ea e o fată dură.
‎Fiica mea nu e o fetiță delicată.
‎E un mic băiețoi. ‎E o fată a naibii de dură.
‎Nu demult i-a venit ciclul. ‎S-a purtat ca un campion.
‎A ridicat din umeri, parcă nu era nimic.
‎Eram emoționat, pentru că știam ‎că se va întâmpla.
‎Am văzut semnele: emoții, sentimente ‎la greu.
‎Am încercat să mă pregătesc pentru asta ‎ca pentru un cutremur. Am ieșit...
‎Am cumpărat tampoane. Le-am pus ‎în buzunarele jachetei, în ghiozdan.
‎Mă temeam să nu-i vină ciclul la școală.
‎De asta mi-era frică.
‎Dacă fiica ta se pătează cu sânge, ‎trebuie să o muți.
‎Nu poți s-o mai trimiți la ‎școala aia.
‎Trebuie să o dai la altă școală, ‎să te muți.
‎Sunt multe cheltuieli ‎dacă ai problema aia.
‎A venit jos și m-a luat prin suprindere.
‎Zice: „Tată, cred că mi-a venit ciclul.” ‎M-am panicat. La naiba!
‎Chiar acum? Se întâmplă acum?
‎Zice: „Îmi curge ceva pe picior.”
‎Toată pregătirea mea s-a evaporat.
‎Am zis: „Du-te la bucătărie, bea vreo ‎patru litri de lapte. Repede.
‎O să înghețe sângele.” ‎Nu știu de unde am scos-o.
‎Am scos-o din fund.
‎Am deschis un absorbant de parcă ‎era o grenadă. Am zis: „Vai!”
‎Am ratat, la dracu! I s-a lipit de față. ‎A fost nasol.
‎A fost o situație nasoală.
‎Știți ce-mi place cel mai mult ‎la copiii mei?
‎Îmi place că nu-mi adaugă stres ‎în viață.
‎Am și așa suficient stres.
‎Sunt însurat a doua oară.
‎Asta e stresant.
‎Motivul, domnule, e că această căsnicie ‎trebuie să funcționeze.
‎Trebuie!
‎Nu vrei să ajungi la mariajul, trei, ‎patru și cinci.
‎Dacă ajungi în punctul ăla, nici măcar ‎nu cauți dragoste.
‎Cauți doar un partener de moarte.
‎Cauți pe cineva împreună cu care ‎să mori.
‎Încercăm să murim împreună? ‎Da sau nu?
‎Mor cu tine, mori cu mine. Vrei să ‎murim împreună?
‎O nebunie în legătură cu relația mea, ‎este că e la vedere.
‎Toți o pot vedea și judeca.
‎Mi se rupe. Nu-mi pasă.
‎Fiecare doarme așa cum își așterne.
‎Îmi vine să rând când oamenii se poartă ‎de parcă îmi trăiesc viața.
‎Parcă umblă în pantofii mei.
‎Când mariajul meu s-a dus de râpă. ‎toți au avut o părere.
‎Kevin Hart a făcut-o iar. ‎Kevin Hart a greșit iar.
‎Vreau să clarific pentru toți cei prezenți ‎aici în seara asta. N-am greșit iar.
‎Bine? Eu am intentat divorț prima dată.
‎Înseamnă că eu am ales să plec. ‎Înseamnă că am luat o decizie mai bună
‎pentru mine și viața mea. ‎Asta nu e o greșeală.
‎Ăsta am fost eu văzându-mi ‎de viață. OK?
‎Acum, de data asta, am dat-o-n bară.
‎Aia a fost super nasol, da.
‎Dar nu-mi place când oamenii se poartă ‎de parcă plănuiești s-o dai în bară.
‎Nimeni nu plănuiește s-o dea în bară.
‎De asta se numește „dat în bară”.
‎Nu te plimbi pe afară de parcă azi ar ‎fi vremea perfectă de dat în bară.
‎Azi o dau în bară toată ziua.
‎Asta e vreme de dat în bară, asta e.
‎Nu se întâmplă așa!
‎Cel mai important e să ‎înveți din asta.
‎Trebuie să înveți din greșelile tale.
‎Prima lecție învățată,
‎e că ce se întâmplă în Vegas,
‎nu rămâne în Vegas!
‎Să nu credeți rahatul ăla!
‎Reclama aia e o minciună nenorocită. ‎Ar trebui scoasă de la televizor.
‎Pentru prima dată în viață a trebuit ‎să mă uit într-o oglindă.
‎A trebuit să port o converație ‎cu mine însumi.
‎La naiba, Kevin.
‎Ce faci?
‎Ai aproape 40 de ani și faci aceleași ‎prostii. Maturizează-te!
‎Realizarea că trebuie să mă maturizez ‎a însemnat să mă întorc la soția mea,
‎s-o fac să se simtă în siguranță
‎și să înțeleagă că am terminat ‎cu prostiile.
‎Asta m-a pus la greu în modul ‎„s-o pup în fund pe nevastă-mea”.
‎E un lucru nasol, băieți.
‎Nu știu dacă ați făcut asta, dar e nasol.
‎Faci zilnic același lucru.
‎„Da, da, orice vrei”. Numai asta faci.
‎„Da, da, mă ocup, mă ocup.
‎Fac eu aia, fac aia, fac aia.” ‎Zilnic.
‎Acestea fiind spuse,
‎te lupți acum pentru siguranța ‎unei femei.
‎Acum când te lupți ca femeia să se simtă ‎sigură, ajungi tu nesigur ca bărbat.
‎Motivul e că te îndoiești de tine.
‎E fericită?
‎E satisfăcută?
‎Mai e bun sexul?
‎O voi întreba. Nu, nu pot.
‎Dacă o întreb, par slab. ‎Acum începi să cercetezi.
‎Poveste adevărată.
‎Am ieșit, am cumpărat o oglindă,
‎am pus-o pe tavan fără niciun motiv. ‎Era într-o marți. Poveste adevărată.
‎Nu faci marțea o chestie ca aia.
‎Asta se face în weekend. Nu marțea.
‎Totul a fost bine, până ce am prins o ‎reflexie a mea în oglindă
‎când făceam sex. ‎Să vă zic ceva, oameni buni.
‎Oricum credeți că arătați când faceți sex,
‎vă promit că nu arătați așa.
‎Vă promit.
‎Nu vorbesc că pozați în fața oglinzii.
‎Vorbesc despre o imagine neașteptată
‎a voastră în nenorocita de oglindă.
‎Mi-am văzut tălpile.
‎N-am fost niciodată mai dezgustat ‎de mine ca bărbat
‎până ce nu mi-am văzut ‎nenorocitele de tălpi.
‎Tălpile mele erau negre ca dracul. ‎Unde fusesem?
‎Nu purtasem pantofi? Isuse Cristoase.
‎N-aș face sex cu nimeni cu asemenea ‎tălpi! E dezgustător.
‎Spatele meu era cenușiu, aveam ‎gâlme pe fund.
‎Când mi-a ajuns fundul în halul ăsta?
‎Aveam o grămadă de bube pe fund ‎și nu știam.
‎Am făcut imediat programare ‎la doctor.
‎Trebuie să rezolvi asta.
‎Am vergeturi pe fund, e dezgustător.
‎Când ești nesigur, mai ales în legătură ‎cu sexul, ca bărbați
‎toți căutăm răspunsuri în același loc.
‎Toți bărbații din sală au apelat ‎la pornografie la un moment dat.
‎Cel mai tâmpit lucru de făcut ‎de un bărbat.
‎De ce zic că e tâmpit.
‎Nu oferim destul credit și respect celor ‎ce lucrează în pornografie.
‎Acei oamenii sunt actori profesioniști.
‎Din asta trăiesc.
‎Nu poți să te uiți la aia și să mergi ‎acasă să încerci. Nu funcționează așa.
‎E ca și cum te-ai uita la un film ‎cu karate și-ai intra într-o bătaie,
‎dând pe toți la o parte ca să lovești ‎negrul ăla cu piciorul în cap.
‎Nu știi lovitura.
‎E la fel cu pornografia.
‎Nu vorbesc ipotetic.
‎Am fost acolo, am făcut-o. ‎Am încercat.
‎M-am uitat la pornografie cu nevastă-mea.
‎Am încercat să facem ce am văzut.
‎Eram îngrijorat.
‎Vorbeam singur. Să fac?
‎Să o fac? Să încerc?
‎În partea asta era Kevin cel bun. ‎Dincoace era cel rău.
‎Kevin cel bun a apărut. Purta pantaloni ‎kaki și pulover în V.
‎A zis: „Categoric, nu. N-o face.
‎E o femeie bună. Vorbește cu ea ‎mai întâi.”
‎A apărut Kevin cel rău.
‎Kevin cel rău avea pantaloni de piele și ‎un top din plasă de pescar.
‎Se purta ca „Kevin cel rău”.
‎Kevin cel rău a zis: „Asculți de un tip ‎în pantaloni kaki? Nu, nu!”
‎Zice: „Fă-o, fă-o!”
‎Dintr-o dată, am scuipat pe nevastă-mea.
‎Chiar pe frunte.
‎O flegmă chiar pe frunte.
‎A urmat un moment de tăcere ciudată. ‎Nimeni n-a zis nimic. Liniște.
‎De nicăieri, zice ea: ‎„Tocmai m-ai scuipat!” ‎Exact reacția opusă a femeii ‎din filmul porno.
‎Tipa din porno a luat-o razna când ‎s-a întâmplat...
‎Scuipatul ăsta mă excită așa tare!
‎Scuipatul ăsta mă duce la orgasm.
‎Eu mă gândeam: ‎„Așa le provoci un orgasm.”
‎Trebuie să le scuipi în cap. Am făcut-o ‎mereu greșit tot timpul ăsta.
‎Chiar i-am zis nevestei mele. ‎„Nu o faci corect.
‎Trebuie să-l întinzi. ‎Așa ajungi la orgasm.”
‎A trebuit să merg jos, ‎să iau un șervețel umed.
‎Să-i curăț capul. A fost jenant.
‎A trebuit să mă întorc în pat. ‎Vroia să vorbim despre asta.
‎Ce v-am zis, băieți? ‎Nu-mi place să vorbesc.
‎Lasă să plutească în aer și să dispară.
‎Nu vreau să vorbesc. De îndată ce ‎m-am urcat în pat, zice:
‎„Tu chiar m-ai scuipat?”
‎Aproape am mințit.
‎Chiar dacă știam că știe că ‎știu că am făcut-o. Aproape am mințit.
‎Din cauză că Kevin cel rău ‎a apărut din nou.
‎Kevin cel rău făcea...
‎„Spune că s-a scurs din tavan” ‎I-am zis: „Cară-te
‎dracului de aici, Kevin cel rău.”
‎Da. Da.
‎Te-am scuipat.
‎De ce? Nu știu.
‎M-am uitat la porno, am văzut ‎chestii, le-am încercat.
‎Ea a zis: „Kevin vreau să-ți zic ceva. ‎Nu-mi pasă că te uiți la porno.
‎Nu fi atât de prost, încât să aduci ‎în casa asta chestiile pe care le vezi.”
‎A zis: „Eu mă uit mereu la porno.
‎Nu încerc să-ți fac rahaturile ‎pe care le văd.”
‎Am zis: „Dă naibii înapoi.
‎Când a devenit casa asta un bordel?
‎Ce naiba zici că te uiți la porno?
‎La ce naiba te uiți?”
‎Ea zice: „La tot.”
‎M-a ofensat pe loc.
‎M-a ofensat din cauză că
‎n-am putut să-mi separ orgoliul ‎de realitate.
‎Asta e problema tuturor bărbaților.
‎Adevărul e că, dacă vrea, poate să ‎se uite la porno.
‎Dacă vreau, pot să mă uit la porno. ‎Așa ar trebui să fie.
‎Dar mândria mea... nu permite ‎să fie așa.
‎Mândria mea vroia să știe la ce se uita.
‎Vreau să văd.
‎Lasă-mă să văd cu ochii mei. ‎Vreau să văd.
‎A zis: „Vrei să vezi?”
‎Lasă-mă să văd.
‎Și-a luat laptopul, l-a deschis.
‎A zis: „Căutarea mea de porno e în ‎cookie-uri.
‎Trebuie doar să te uiți la cookie-uri.” ‎I-am zis: „Mai bine îmi aduci ‎un pahar cu lapte,
‎căci sunt pe cale să mânânc ‎nenorocitele de prăjituri.”
‎Rahatul pe care l-am văzut ‎mi-a rănit inima. M-a rănit pe mine.
‎Asta pentru că lista ei porno era ‎complet diferită de ceea ce sunt eu.
‎Tot ce am văzut era mare.
‎Totul era mare.
‎Boașe mari pe perete, lilieci mari pe ‎negri mari,
‎sule și șosete mari. ‎Ce dracu se întâmplă?
‎Unul din site-uri nici nu era pornografic. ‎Erau niște tipi mari și activi.
‎Schimbau becuri, puneau ‎chestii pe rafturi,
‎atârnau tablouri. Ce rahat bolnav mai e ‎și ăsta? Ce dracu e asta?
‎Ea zice: „Tu nu poți face nimic din astea. ‎Mie îmi plac chestiile alea.”
‎După aia, am ieșit și mi-am luat un băț ‎din ăla de apucat. Le știți?
‎Au o gheară cu care să apuci chestii.
‎Am cumpărat unul. Ei nu i-am zis.
‎Mi l-am pus sub pat,
‎așteptând data viitoare când vom face ‎sex. Am zis: „Băi,
‎știi că tabloul de lânga pat e strâmb.” ‎Ea cică...
‎„Nu-ți face griji, aducem pe cineva ‎să-l repare.”
‎Au am zis: „Sau nu.” Și la dracul...
‎Am scos bățul.
‎Iar ea...
‎Deci îți place chestia asta? Îți place?
‎Bățul de apucat mi-a salvat căsnicia. ‎asta încerc să vă spun, bărbaților.
‎E important să înțelegi că treci prin ‎etape în viață.
‎Sunt foarte multe etape.
‎Dacă trecând prin ele
‎înțelegi ce au fost, ‎ar fi al naibii de bine.
‎Vă voi da un lucru prețios.
‎Dacă nu luați nimic ‎din show-ul ăsta,
‎păstrați măcar această informație.
‎Așa de mulți oameni încearcă să ‎trăiască viața perfectă.
‎Personal, eu cred că e o prostie.
‎Eu zic că e o prostie pentru că ‎habar nu ai
‎ce este perfecțiunea
‎până când nu te întâlnești ‎cu imperfecțiunea.
‎Vreau să zic că ar trebui să vă acceptați ‎defectele și eșecurile,
‎pentru că ele vă ajută să deveniți ‎cine trebuie să fiți.
‎Nu fugiți de prostiile voastre. ‎Acceptați-le și deveniți mai buni.
‎Ăsta e mesajul meu.
‎Acum...
‎chiar acum...
‎chiar acum suntem într-o etapă nouă.
‎Tocmai ni s-a născut un copil.
‎Acum nouă luni. Kenzo Kash Hart. ‎Mulțumesc.
‎Am trei copii! Acum sunt tată ‎cu trei copii.
‎Uite care e chestia.
‎Lumea credea că glumeam când ‎am vorbit prima dată despre asta.
‎Nu eram sigur că mai vreau un copil.
‎Simțeam că vreau.
‎Aveam tot ce-i mai bun.
‎Aveau un băiat și o fată. Eram însurat.
‎Copiii mei sunt ai tăi. Ai copii.
‎Aceia sunt copiii tăi.
‎Ea zicea: „Știu, dar sunt mari. ‎Vreau alții.” Mai întâi, ascultă.
‎Nu vorbi despre copiii mei ca despre ‎mașini vechi.
‎Nu e nimic în neregulă cu ei.
‎Iar ea: „Știu, doar că vreau alții.”
‎Chestia e că nu știam dacă am răbdare ‎pentru a avea copii.
‎Când au doi ani, trebuie răbdare că să ‎ai de a face cu un copilaș de doi ani.
‎Toată ziua repeți aceleași lucruri ‎unui copil de doi ani.
‎Spui mereu acealeași lucruri.
‎Vino aici. Uită-te la mine.
‎Uită-te la mine. Ce-am zis? Nu.
‎Vino aici, uită-te la mine.
‎Ce am... nu! Vino aici, uită-te la mine.
‎Ce am... uită-te la mine. ‎Ce-am zis?
‎Ce? Nu, vino aici. Uite... ‎Uite la... vrei să primești, ah!
‎Vrei să... nu! Vino aici, uită-te la mine.
‎Nimeni n-are timp să ‎facă asta toată ziua.
‎Doamnelor, nu mai presupuneți că toți ‎bărbații au răbdarea aia, că nu e așa.
‎Nu avem răbdare.
‎Altceva, doamnelor...
‎Nu-i mai faceți pe bărbații ăștia bătrâni ‎să mai facă copii.
‎Am fost într-un parc.
‎Am văzut un bărbat de 63 de ani cu ‎un copil de doi ani. Ce trist.
‎Se purta cu copilul ca și cu o minge de ‎baschet pe terenul de joacă.
‎„Hei, prinde copilul ăla, la naiba.
‎Spatele meu! La naiba!
‎Careva, prindeți copilul. ‎Aruncați-mi-l înapoi.
‎Dar era un moș tare.
‎Știți moșii blocați în epoca aia?
‎În epoca asta, chiar aici.
‎Era super tare. Nu știa cum funcționează ‎lucrurile pentru bebeluși.
‎Încerca să-mi atragă atenția.
‎Zicea: ”Hei, hei.
‎Tinere!
‎Tinere, să te strig repede.
‎Tinere.
‎Stai! Tinere, să te strig repede.
‎Să te strig, tinere.
‎Am ridicat căruciorul, dar ‎nu-l mai pot da jos.
‎E ca o sculă tare într-o noapte bună.
‎Alo. Bate palma. ‎Haide, tinere.
‎Bate palma.
‎Știi despre ce vorbesc.”
‎Am zis: „Uite, lovești și cade.
‎Trebuie să lovești ușor în mijloc ‎și căruciorul se va plia.”
‎El: „Arată-mi cum să fac, tinere.”
‎Am lovit căruciorul și s-a pliat. ‎ A luat-o razna!
‎Zice: „Mă lași!
‎Rahat!
‎Da, da. ‎Tinere, cum te conving să mergi ‎la mașină
‎să-mi pui copilul corect în scaun? ‎Nu cred că l-am pus corect pe ‎drum încoace.
‎Am făcut stânga și copilul a alunecat ‎din dreapta
‎și s-a lovit cu capul ‎de geamul din stânga.
‎A sângerat și toate alea. O să-i spun ‎maică-sii că s-a întâmplat la joacă,
‎dar fie între noi, nu a fost așa. ‎Bate palma.
‎Haide.
‎Știi despre ce vorbesc.”
‎Doamnelor, vă zic asta totuși.
‎Când e vorba de răbdare, voi aveți.
‎Jos pălăria.
‎Meritați toate premiile din lume
‎când e vorba să îngrijiți un copil.
‎Să îl hrăniți, să îi faceți baie, ‎să îl îmbrăcați.
‎La școală, de la școală, la oliță.
‎Unele din voi mai și lucrați. ‎E incredibil.
‎Incredibil.
‎Dar...
‎dar ce nu sunteți doamnelor, nu sunteți ‎distractive.
‎Nu sunteți distractive.
‎Știu că unele au luat atitudine imediat.
‎„Ce? Prostii! Sunt haioasă.
‎Habar n-ai.
‎Sunt așa de haioasă.”
‎Nu, nu sunteți.
‎N-am auzit niciun copil să zică: „Abia ‎aștept să merg acasă să mă joc cu mama.”
‎Nici voi n-ați auzit asta.
‎Nu s-a întâmplat niciodată.
‎Pentru că încercați să estompați ‎granițele, doamnelor.
‎Vreți totul. Vreți să fiți și haioase și ‎severe.
‎Nu puteți fi ambele. ‎Trebuie să alegeți una.
‎Vedeți, eticheta de „haios” e lipită ‎pe spatele tatălui.
‎Nu o cerem. Pur și simplu e așa.
‎Nu vrem să fim nici severi,
‎dar voi ne faceți să devenim severi.
‎Cum intră bărbatul în casă,
‎îl copleșiți cu prostii.
‎Intră acolo și arată-i copilului ăla!
‎Ce?
‎Abia am ajuns acasă. ‎Tocmai am intrat.
‎Vrei să se poarte urât cu noi?
‎Cu noi?
‎Mie nu mi-a zis nimeni nimic.
‎Acum, vei primi un șters ‎la fund confuzant.
‎Maică-ta a zis să-ți arăt eu ție.
‎„Ce-am făcut?” Nu știu. ‎Nu știu ce-ai făcut.
‎A zis să-ți arăt eu ție
‎sau îmi arată ea mie. Te aleg pe tine. ‎Îți arăt eu ție.
‎Știu că unele femei gândesc chiar acum: ‎„Și ce, Kevin?
‎Dacă vrei să te distrezi, du-te ‎și distrează-te.” Nu-i așa ușor.
‎E foarte dificil să te distrezi.
‎Am zis asta
‎pentru că, copiii nu știu cum să se ‎oprească din distracție.
‎Copiii cred că distracția e continuă.
‎Vă spun ce e cel mai terifiant pentru ‎un bărbat să vadă
‎după o zi lungă de muncă.
‎Vii acasă după o zi lungă la muncă, ‎pui cheia în ușă,
‎deschizi ușa foarte încet.
‎Cel mai terifiant lucru ‎pentru un bărbat
‎e să vadă copilul ăa cu toată energia lui.
‎O, da!
‎Tati e acasă. E timpul să ne jucăm.
‎Vreau să mă joc, tati.
‎Am dormit cu mami toată ziua.
‎Vreau să jucăm jocul în care ‎tu încerci să închizi ochii
‎și eu ți-i tot deschid.
‎O, da.
‎E timpul să ne jucăm, tati.
‎Fac un pariu.
‎Fac pariu acum că toți bărbații din sală ‎care au un copil
‎au făcut cel puțin o dată ‎ce voi spune eu.
‎Cel puțin o dată.
‎Conduci mașina, în drum spre casă, ‎după o zi lungă.
‎Parchezi lângă casă.
‎Când parchezi, copilul tău ‎plin de energie
‎fuge la geam, trage perdeaua.
‎O, da!
‎A venit tati. E timpul să ne jucăm.
‎Vezi copilul la geam.
‎Copilul te vede. ‎Vă uitați unul la celălalt.
‎Te uiți fix în ochii copilului.
‎Vă holbați unul la celălalt.
‎Și te întorci în parcare.
‎Te întorci în parcarea nenorocită.
‎La naiba cu copilul ăsta, azi.
‎Prefer să mă-ntorc la lucru, să arunc ‎cutii la perete,
‎apoi să mă ocup de copil azi.
‎Unde pleci, tati.
‎Să te ia naiba, copile.
‎Râdeți pentru că e adevărat.
‎Acestea fiind spuse, e foarte important ‎să vă-nțelegeți răbdarea.
‎Trebuie să știți nivelurile răbdării.
‎Cu cât îmbătrâniți, cu atât mai ‎puțină răbdare aveți.
‎Răbdarea mea e categoric pe sfârșite.
‎Știu asta. Știți de ce?
‎Pentru că nu sunt același tip care eram ‎cu câinii mei.
‎Îmi plac câinii, oameni buni.
‎Iubesc câinii, mă auziți? ‎Iubesc câinii.
‎Aprecieri iubitorilor de câini prezenți ‎în seara asta.
‎Iubesc câinii. Am doi.
‎Am un doberman mare, Roxy. E inima mea.
‎O iubesc de mor pe Roxy.
‎Și avem un pincher pitic, pe Riggs.
‎Să fiu sincer, nu-mi pasă de câinele ăla. ‎E al nevesti-mii.
‎Nu-mi pasă de câinele ăla.
‎Dar câinele meu e dresat,
‎e dresat la maximum.
‎Dar mă simt relaxat.
‎Mă simt relaxat cu câinele meu.
‎Când o lași mai moale, totul se schimbă.
‎Poveste adevărată. Mă scol dimineața la ‎5:30, merg pe hol.
‎Câinele meu și-a făcut nevoile pe hol. ‎Îl văd.
‎Trebuie să mă decid.
‎Iau câinele, îl cert și curăț chiar acum?
‎Sau mă întoc în pat și rezolv asta după ‎ce mă trezesc?
‎E 5:30.
‎Aleg să mă întorc în pat.
‎Mă ocup după ce mă trezesc.
‎La 7:30 se scoală nevastă-mea și aud. ‎„O, Doamne!
‎Câinele și-a făcut nevoile pe hol.”
‎M-am sculat ca și când nu știam nimic.
‎„Faci mișto de mine!”
‎Zic: „Vrei să-l iau eu? Vrei să curăț?”
‎Iar ea: „Nu, m-am sculat. Mă ocup eu.”
‎Iar eu: „Exact.”
‎Exact. Știam că te ocupi tu. ‎De-aia l-am lăsat acolo.
‎Te-am „exactizat”.
‎Atunci, m-am gândit: ‎„La naiba, Kevin.
‎Genul ăsta de bărbat vrei să fii?
‎Vrei să fii bărbatul neimplicat 100%, ‎pentru că știi că jumătatea ta
‎va compensa procentul pe care ‎nu-l oferi tu?
‎Nu, nu vreau.
‎Era aproape să fiu genul ăla de om
‎până când cel mai bun prieten al meu, ‎Harrry, a venit la mine
‎cu copilul lui de doi ani.
‎Harry are un copil de doi ani. ‎E un copil minune.
‎Să vă spun ce înțeleg printr-un ‎copil minune.
‎Un copil minune e copilul care ‎se poartă ca un adult.
‎Că Harry a apărut la mine cu copilul ‎pe neașteptate
‎a fost nasol. Nu mi-a plăcut deloc. ‎A fost nasol rău.
‎Dar nevastă-mea s-a bucurat.
‎Cum a văzut copilul a început: ‎„O, Doamne.
‎O, Doamne.
‎Nu.
‎N-ați luat o pauză de când s-a născut ‎copilul.
‎Lasă-l cu mine și cu Kev. ‎O să avem noi grijă de el astăzi.”
‎El a zis: „Kevin, tu ești de acord?” ‎Zic: „După cum vezi
‎nu-mi conduc gospodăria. ‎N-am niciun control
‎asupra gospodăriei mele.”
‎Au lăsat copilul la noi.
‎S-au suit în mașină, au plecat.
‎Uite de ce știam că era un copil minune.
‎Când au plecat, copilul le-a făcut cu mâna ‎de pe prima treaptă.
‎S-a întors și m-a lovit pe picior ‎de două ori.
‎Zice: „Pardon.” ‎Zic: „Ce naiba
‎tocmai ai zis?”
‎E un copilaș negru.
‎N-am auzit niciodată o persoană ‎de culoare să zică „pardon”. ‎Mă dau din drum. Copilul minune ‎intră în bucătărie.
‎Îi zic nevesti-mii că poate îi e foame.
‎Să vedem dacă vrea ceva de mâncare. ‎„Vrei un sendvici?”
‎Copilul minune zice că da. ‎Facem un sendvici,
‎îl punem pe farfurie, pe blat.
‎Farfuria a scos un sunet ‎când a atins blatul.
‎Copilul a dat cu mânuța în blat și ‎s-a uitat la mine.
‎Zice: „Granit? E granit?”
‎Zic: „Ce mama naibii?”
‎Da. Da, copilule minune.
‎Este un blat din granit.”
‎Cine s-a uitat la HGTV cu copilul ăsta?
‎M-a făcut praf.
‎Atunci am simțit că nici ‎nu trebuie să fiu lângă copil.
‎Am văzut destul.
‎Mă duc în living să mă uit ‎la televizor.
‎Copilașul mă urmează, se urcă pe canapea ‎și se uită la TV cu mine.
‎Termin de uitat la TV, copilul minune ‎se dă jos
‎de pe canapea, dar nu ca orice copil.
‎Copiii normali se pun pe burtă și ‎ alunecă până picioarele le ajung undeva.
‎Uneori ajung la podea, alteori nu.
‎Ăsta e riscul la care orice copil obișnuit ‎e dispus.
‎Copilul minune n-a făcut asta. ‎S-a ridicat pe margine și a sărit.
‎A aterizat, a ridicat mâinile în aer.
‎S-a uitat la mine și a zis: ‎„Zece? E de nota zece?”
‎Ai completă dreptate, e un zece nenorocit, ‎copilule minune.
‎A fost o aterizare perfectă!
‎La momentul ăla, văzusem destul!
‎Am văzut destul, copilul minune ‎m-a făcut praf. Nu avea nevoie ne noi.
‎Copilul minune merge acum prin ‎toată casa.
‎Încă o dată, e poveste adevărată.
‎Trec zece minute.
‎Trec zece minute. Îmi miroase a rahat.
‎Îl miros.
‎Când mă întorc, e un morman de rahat ‎în mijlocul podelei din living.
‎Dobermanul meu e pe partea asta, ‎copilul minune pe partea asta.
‎Acum sunt ofticat. Câinele n-a lătrat. ‎„N-ai zgâriat la ușă.
‎Ai intrat în belea.” ‎Iau câinele de zgardă.
‎Îl cert.
‎„Știi foarte bine că nu îți ‎faci nevoile în casă
‎și, mai important, nu mă faci de rușine ‎în fața copilului ăsta minune.”
‎Îmi duc câinele în cușcă.
‎Mă întorc să curăț. Mă uit la el.
‎Nu e rahatul câinelui meu.
‎Știu cum arată rahatul câinelui și ‎nu arată așa.
‎Mă uit la copilul minune. ‎Poartă un Pampers alb.
‎Nu e rahat pe lângă Pampers.
‎Acum sunt confuz.
‎Pentru că știu la ce mă uit. ‎Cineva s-a răhățit pe podea.
‎Mă uit la rahatul de pe podea.
‎Cineva s-a răhățit pe podea.
‎Sunt așa de confuz.
‎Mă duc s-o trezesc pe nevastă-mea. Dormea ‎pe canapea. „Iubito.”
‎„Iubito, trezește-te.
‎Trezește-te.”
‎„Ce?” „Trezește-te!” ‎„Ce?”
‎„Te-ai răhățit pe podea înainte să ‎te culci pe nenorocita de canapea?”
‎„Ce?” „Te-ai răhățit pe podea
‎înainte să te culci pe ‎nenorocita de canapea?”
‎„Nu-i niciun rahat pe podea.” ‎„Cineva s-a răhățit pe podea.”
‎Mă întorc.
‎Mă uit fix în ochii copilului minune.
‎Acum, am senzația că încearcă ‎să-mi joace o farsă.
‎Zic: ”Copilule minune,
‎am fost bun cu tine, de când ‎ai intrat în casa mea.
‎Ai venit, ai vrut de mâncare. ‎Ți-am făcut un sandviș.
‎Ne-am uitat la TV. Ai sărit de pe canapea.
‎Ți-am dat un zece. E lipsă de respect ‎să te răhățești pe podeaua mea.
‎Ai făcut caca pe podeaua mea?
‎Copilul cică: „Pardon?” ‎„Taci naibii...
‎Taci din gură!
‎Taci!
‎Te-ai răhățit pe podeaua mea?”
‎Copilul minune ridică mâinile în aer,
‎se întoarce și-mi zice: „Verifică-mă.”
‎Iau două degete.
‎Le pun în spatele Pampersului. ‎Trag de el.
‎Nu e nici un rahat în spatele lui.
‎În clipa asta, sunt siderat.
‎Acum, mă îndoiesc de mine.
‎Am...
‎M-am răhățit pe podea? ‎Nu m-am răhățit pe podea.
‎Aș fi știut dacă am facut-o. ‎Nu m-am răhățit pe podea.
‎Îmi cer scuze copilului. ‎„Copil minune, iartă-mă.
‎Nu ar fi trebuit să sar la tine. ‎Ai fost minunat de când ai apărut.
‎Știi ce voi verifica? ‎Camerele de securitate.”
‎Am camere peste tot.
‎Voi verifica înregistrările.
‎Cine a făcut asta a fost mare. ‎A fost un atac planificat.
‎Spun asta pentru că a făcut-o ‎în cel mai dosit loc din casă.
‎Nu am văzut nimic pe înregistrare.
‎Așa că a trebuit să înghit chestia asta.
‎M-am dus după mop. ‎Și am curățat eu tot.
‎Mi-a luat 45 de minute să scot ‎totul din mochetă.
‎Sunt enervat! Rău de tot!
‎Harry se întoarce să-l ia pe minune.
‎„V-ați distrat? ‎V-a plăcut cu ăsta mic?”
‎Nevastă-mea e în ecstaz. „Doamne.
‎Vai! Îl iubim pe cel mic.”
‎„Kev, tu ce zici?” ‎Zic: ”Ce copil minunat.
‎Te descurci bine. ‎Vrei să vorbim?
‎Undeva mai retras, te rog.
‎Vreau să îți spun doar că am clacat ‎cu ăsta mic.
‎M-am enervat fiincă cineva s-a răhățit ‎pe podeaua mea.
‎Zice: „Cum?”
‎Zic: „Cineva s-a răhățit pe podeaua mea.”
‎El: „Dumnezeule.
‎Ea a fost.” ‎Eu: „Pardon?”
‎Zice: „Ea a fost.
‎Știe cum să ia Pampersul, să-l dea ‎la o parte, să se poată răhății pe loc.
‎Apoi îl așează la loc.
‎Am uitat să-ți zic asta ‎când ți-am lăsat-o.”
‎„Cum dracu ai uitat să-mi zic asta?”
‎Era primul lucru pe care să-l spui
‎când ai lăsat copilul ăsta căcăcios
‎la mine acasă.
‎Apare și câinele meu. Zice el:
‎„Tre să o bagi într-o cușcă.” ‎Eu: „Hei.”
‎Hei!
‎La locul tău, treci la loc.”
‎Zic: „Băiete, sunt enervat. Mi-a luat ‎45 de minute să-l scot din mochetă.”
‎Nevasta zice: „Exact.” ‎Zic: „Iubi, lasă-mă acu.
‎Mă ocup eu de asta.”
‎Ea de colo: „Ziceam doar exact.”
‎Eu: „Exact ce anume?”
‎Ea: ”Am văzut copilul când a făcut-o,
‎dar nu am avut chef să curăț, ‎așa că m-am prefăcut că dorm.”
‎Zic: „Nu-i viața asta o curvă?”
‎„Nu-i așa că-i curvă?”
‎Iar ea mi-a confirmat: „Exact așa.”
‎Mi-a făcut-o de tot.
‎Trebuie să fiu sincer.
‎Nu prea îmi plac oaspeții. Serios.
‎Motivul e...
‎că am fost jefuit.
‎De fiecare dată când o pățesc, ‎mă bulversează rău.
‎E vorba de protejarea ei, ‎iar eu bărbatul casei.
‎Așa că voi proteja casa mea.
‎Am ieșit. Am cumpărat nouă arme.
‎Le-am ascuns ‎în niște nișe secrete.
‎Trebuie să pricepeți. Nu le poți pune
‎în locuri secrete din casa ta
‎fără să faci niște scenarii în capul tău
‎care să te ajute să le pui ‎acolo unde le pui.
‎E momentul când o iei razna.
‎Eram deja singur de trei ore,
‎pretinzând că nu s-a întamplat nimic.
‎Vai...
‎Vai, ce rahat!
‎Ce rahat!
‎Așa vei veni peste mine?
‎Mă vei jefui pe ușa din față?
‎Bine....
‎Bine.
‎Vei primi ce îți dorești. ‎Îți voi da ce-ți dorești.
‎Lasă-mă să verific ‎o ultimă dată cutia poștală.
‎Compartimentul arme.
‎Rahat!
‎Ce rahat!
‎Așa vrei să mă faci?
‎Vrei să mă jefuiești ‎prin baia oaspeților?
‎Bine.
‎Îți dau eu ce-ți dorești.
‎Lasă-mă să mă șterg la fund ‎pentru ultima dată.
‎Compartimentul arme.
‎Rahat!
‎Ce rahat!
‎Așa vrei să mă faci?
‎Să mă jefuiești prin bucătărie
‎când sunt ocupat cu Ziua Recunoștinței?
‎Bine. ‎Bine.
‎Îți voi da ce îți dorești.
‎Lasă-mă numai să mă uit ‎la curcanul din cuptor pentru ultima oară.
‎Compartimentul armei.
‎Rahat!
‎Ce rahat!
‎Așa vrei să mă faci?
‎Să mă jefuiești în sufragerie
‎când stau pe canapea ejaculând, ‎în fața șemineului?
‎Bine.
‎Îți dau ce îți dorești.
‎Stai să ies de pe ‎„Porn Hub” ‎pentru ultima oară.
‎Compartimentul armei.
‎Rahat!
‎Ce rahat!
‎Așa...
‎Așa vrei să mă faci?
‎Vrei să mă...
‎Vrei să mă jefuiești la spălătorie
‎când scot...
‎pe când scot hainele ‎din mașina de spălat
‎și le mut în uscător?
‎Bine.
‎Așa, am ajuns...
‎Ah...
‎Vai trebuie să... termin.
‎Stați așa.
‎E gluma mea preferată.
‎Vrei... ‎Vrei...
‎Vrei să mă jefuiești la spălătorie?
‎Când scot hainele ‎din mașina de spălat
‎și le pun în uscător?
‎Bine.
‎Îți voi da ce îți dorești.
‎Doar...
‎lasă-mă să adaug niște balsam.
‎Compartimentul armei.
‎Da, nouă arme în toată casa.
‎Apoi am fost jefuit într-un loc ‎unde am uitat să las o armă.
‎Deci mi-am pierdut vremea ‎pe când eram jefuit
‎să-i fac să vină acolo unde aveam o armă.
‎Haide, ce naiba!
‎Așa vreți să mă faceți?
‎Nimeni nu vrea prin ‎baia oaspeților?
‎Haide. Vă voi șterge la fund.
‎Vă rog, vă voi șterge la fund!
‎Vă rog...
‎Vreți să mă jefuiți pe stomacul gol?
‎Nu vrea careva niște curcan? ‎Este în cuptor.
‎Cel puțin lăsați-mă să mă masturbez ‎o ultimă dată pe canapea. Haide, măi.
‎Nu sunt gay. Vreau doar să mă simt bine. ‎Nu mă faceți în felul ăsta.
‎Stați să-mi scot hainele de la spălat, ‎să le pun în uscător.
‎Vreți să rămân cu ele umede, ‎egoiștii naibii.
‎Încă mai accept să mă viziteze ‎cei mai buni prieteni o dată pe lună.
‎O dată pe lună.
‎Avem seară de jocuri la mine, ‎o dată pe lună.
‎Trebuie să fiu sincer cu voi.
‎Personal nu prea mă dau în vânt după ea. ‎Nu prea suport seara asta.
‎Cred că o seară din asta ‎aduce necaz în cupluri,
‎mai ales la mine în familie, ‎unde suntem prea competitivi.
‎Jucăm Monopoly.
‎Însă nu-mi place cum îl jucăm.
‎Nu-l jucăm corect.
‎Lăsăm loc de negocieri în afara ‎jocului de Monopoly.
‎Să vă dau un exemplu de negociere. ‎Să zicem că jucăm.
‎Așa, uite cum negociem.
‎Zic: „Bine. Poți să te oprești ‎pe proprietatea mea de două ori gratis,
‎dar îmi plătești amenda de parcare ‎pe care am luat-o ieri.
‎Dacă ești de acord...
‎Batem palma. Înțelegeți?”
‎Ultima dată când am jucat, m-am enervat ‎pentru că femeile s-au îmbătat.
‎Când se îmbată...
‎Femeilor, voi vă prostiți ‎când vă îmbătați.
‎Aveți două viteze.
‎Una „sobră” și alta „proastă”.
‎Ar mai fi loc de altceva, ‎dar nu-l folosiți!
‎Treceți direct de la una la alta.
‎Fie e: „Nu, nu beau deloc în seara asta”,
‎sau e: „Doamne, ce muci m-am făcut!”
‎Ori una, ori alta.
‎E cam așa... „Doamne!
‎Nu pot să cred că sunt așa de terminată.
‎Cineva mi-a înfipt ‎o piesă de Monopoly în fund.”
‎„Ce? Ce-ai zis?”
‎„Sunt așa de terminată!”
‎Ele au stricat jocul, ‎iar eu l-am terminat.
‎Am distrus nenorocitul de joc.
‎Recunosc că sunt foarte copilăros ‎când joc jocuri de masă.
‎Foarte copilăros.
‎Dacă ajungi pe proprietatea mea, ‎scot sunete de DJ.
‎De fiecare dată când ajungi ‎pe proprietatea mea.
‎Trebuie să plătești pentru asta, la naiba.
‎Nevastă-mea era beată. A ajuns pe ‎proprietatea mea. Am distrus-o.
‎Trebuie să plătești pentru asta, la naiba!
‎Ați văzut o femeie beată?
‎Încearcă să vorbească de parcă nu e beată. ‎Dar e, clar.
‎Zice: „Bine, bine.
‎Bine...
‎Nici nu e așa de serios ca...
‎Cât... cât de m...
‎Cât de m...
‎cât... cât îți datorez?
‎Cât îți datorez?”
‎Mă uit, n-are bani. ‎„Nici măcar n-ai bani!
‎Nu mai pierde timpul, ia-ți piesa și ‎pune-o în cutie, Renunță, ai pierdut!
‎Pleacă naibii de aici.”
‎„Așa te porți cu mine, Așa te porți ‎cu nevastă-ta?”
‎„Da!”
‎E un joc, vreau doar să câștig. ‎I-am luat piesa.
‎Am smuls-o, zbang! Rahatul ăla a zburat ‎undeva prin cameră.
‎Ieși naibii de-aici.
‎Gura mea spurcată e parte din jocul ‎de Monopoly.
‎Ea o scoate din context,
‎Zice: „Vrei doar să câștigi? ‎Doar asta vrei?
‎Păi, tot ce vreau eu e să am orgasm ‎uneori.
‎„Ce?
‎Ce?
‎Ce legătură are asta? ‎Ce legătură are cu jocul?”
‎Din senin, Harry și Waine s-au ridicat...
‎„N-o face să aibă orgasm.”
‎Zic: „Nu e nasol? M-am ofticat. ‎Am stricat jocul.
‎„Toți afară, ieșiți naibii toți ‎din casa mea.
‎Afară!”
‎Încep să iasă, Harry și Wayne cică: ‎„La naiba cu casa asta și
‎cu câinii ăștia de pază falși.”
‎Când a zis asta,
‎mi s-a aprins un bec în cap ‎pentru prima dată.
‎Imediat m-am gândit...
‎Unde mi-au fost câinii când am fost ‎jefuit? Unde...
‎au fost câinii mei?
‎Alerg. Mă uit la camerele de supraveghere.
‎Să fiu al naibii dacă n-am văzut patru ‎ochi în dulap, chiar acolo.
‎S-au uitat la toată chestia. Îi puteai ‎auzi vorbind.
‎„La naiba, iau tot. Vezi asta?
‎E ridicol. Nu lasă nimic.
‎Mă bucur că lucrurile noastre sunt aici. ‎Ai patul și bolul tău.
‎Trebuie să ia un câine de viață. ‎N-am chef să trăiesc așa.
‎Nu suntem în siguranță.”
‎Cățeao, tu ești câinele de pază!
‎Aveți nevoie de prieteni ca ai mei.
‎Sunt extraordinari.
‎Chiar cred că
‎n-aș fi ce sunt astăzi fără grupul meu ‎de susținători.
‎Prietenii mei au multe de a face ‎cu succesul meu.
‎De aia le sunt loial, de aia sunt fidel.
‎În vară, i-am dus în Japonia.
‎Zic: „Hai să facem ceva diferit. ‎Să cunoaștem o altă cultură.
‎Nu există „nu”.
‎Zic ei: „Pe bune, s-o facem. ‎Mergem noi în Japonia.
‎În primul rând, în Japonia, au vrut
‎la parcul de distracții.
‎Dacă mă cunoașteți și mă înțelegeți ‎cu adevărat știți
‎că nu-mi plac parcurile ‎de distracții.
‎Dar am zis pe bune că nu există „nu”.
‎Am mers la parcul de distracții acolo.
‎Când am ajuns, pe bune.
‎M-a dat gata. Nenorocirea aia era ‎incredibilă.
‎M-a dat gata pentru că eu...
‎eram cel mai înalt din parc.
‎Poveste adevărată.
‎E pe bune.
‎Mă strigau Godzilla.
‎I-am sfătuit ca niciodată să bea lapte,
‎să mănânce legume, ce n-aș zice niciodată.
‎Trebuia să mergem cu un roller-coaster. ‎Nu-mi plac roller-coaster-urile.
‎Dar am zis pe bune că nu există „nu”.
‎Trebuia să mergem cu roller-coaster-ul
‎și am realizat ce răsfățați suntem ‎unii dintre noi.
‎Foarte răsfățați.
‎De ex., mergem în parcul de distracții. ‎În roller-coaster
‎suntem obișnuiți să auzim un clic când ‎pui rahatul ăla peste cap.
‎Așa știi că ești asigurat.
‎Da.
‎Să pornim, blocați și asigurați. ‎Sunt gata.
‎În Japonia, nu a fost niciun clic.
‎Au pus rahatul ăla pe mine. Mă mai puteam ‎mișca. Mă gândesc...
‎Niciun clic. Rahatul meu n-a făcut clic, ‎băi.
‎Mă uit pe rândul meu la niște japonezi ‎pe coridor.
‎Zic: „Alo, n-a făcut clic.”
‎Tipa asta își scoate camera, ‎începe să pozeze.
‎Zic: „Fato, nu. Nu e momentul.
‎Nu e momentul. ‎Chestia asta e serioasă.” ‎Un japonez mergea pe coridor.
‎Îl atenționez. Zic:„Băi, n-a făcut clic.
‎Rahatul meu n-a făcut clic.”
‎Cel mai terifiant moment din viața mea.
‎S-a uitat fix în ochii ei. Ne-am holbat ‎unul la altul. Zice:
‎„Așa de entuziasmat!
‎Așa de entuziasmat!”
‎Zic: „Ce? ‎Ce-ai zis?
‎„Așa de entuziasmat.”
‎Am început să mă mișc. Roller-coaster-ul ‎a început să se miște.
‎Nu pot să sar că e prea sus.
‎Îmi pun brațul în jurul barei.
‎Zic: „Doamne, nu așa. ‎Nu m-ai adus în Japonia
‎ca să mor așa, nu?! ‎N-o face așa.”
‎Pornește,
‎Când pornește, stomacul îmi cade imediat
‎în cur, imediat!
‎Buricul îmi atingea găoaza. Am început ‎să fac așa.
‎Mă bășeam și râgâiam.
‎„O Doamne, o să mor dracului.
‎Știu. O să mor chiar acum.”
‎Până la urmă,
‎a fost o stație. Era un tramvai.
‎Care te ducea la roller coaster. ‎Nimeni nu mi-a zis asta.
‎Nu comunică în Japonia.
‎Roller coaster-ul se numea „Așa de ‎entuziasmat”. Așa de entuziasmat!
‎Ne-am urcat în roller coaster, ei ziceau: ‎„Așa de entuziasmat!”
‎Zic: „Nu, nu sunt!
‎Nu vedeți rahatul la fundul meu. ‎M-am răhățit pe mine.
‎Scoateți-mă naibii de-aici.”
‎În Japonia mi-a fost foarte greu.
‎Mi-a fost așa de greu în Japonia pentru că ‎nu am avut un traducător.
‎Nimeni nu mi-a zis că voi avea nevoie ‎de unul.
‎Ajuns acolo, văd că am nevoie,
‎zic: „La dracu, e prea târziu. ‎Trebuie să mă descurc.”
‎Uite de ce mi-a fost foarte greu. ‎Nu mănânc fructe de mare.
‎Sunt alergic.
‎În toate restaurantele din Japonia ‎sunt fructe de mare.
‎Nu vrei să fii rasist sau mitocan ‎sau nemernic,
‎dar ajungi să fii rasist când încerci ‎să comunici.
‎Pentru că nu vorbești limba
‎și doar îi imiți cum vorbesc.
‎E cel mai rasist lucru pe care ‎l-am făcut vreodată.
‎Pui. O, la dracu. Nu mă pot lasă ‎în jos. Pui...
‎Pui.
‎M-am văzut în oglindă.
‎M-a dezamăgit pe loc. ‎Doamne, Kevin, uită-te la tine.
‎Săptămâna trecută am mâncat un Snickers ‎în patru zile.
‎Mușcam o dată, îl puneam în buzunar.
‎Eram foarte slăbit.
‎Mă gândeam:„Mi-e foame, trebuie ‎să mănânc.”
‎Prietenii mei au vrut în oraș ‎în ultima seară. Zic: „Nu pot.
‎O să mor.
‎Mergeți voi. Vreau doar să dorm, să mă ‎trezesc, să iau avionul și să mănânc.”
‎Doar asta vreau să fac. ‎Au ieșit, eu am stat acasă.
‎M-am trezit în miez de noapte. ‎Mă omora stomacul.
‎Am sunat la recepție.
‎A răspuns o femeie. Zice: ‎„Alo, recepția, cu ce vă pot ajuta?”
‎Era prima dată când auzeam engleză ‎în Japonia, cu excepția prietenilor mei.
‎Eram ca Tom Hanks în ‎Castaway.
‎M-am pierdut cu firea.
‎Pui!
‎Te rog! Pui!
‎Zice: ”Calmați-vă, domnule.
‎Calmați-vă.
‎- În ce cameră sunteți? ‎- „Nu știu.”
‎Zice: „Uitați-vă la telefon. ‎Scrie numărul camerei pe el.”
‎OK. Sunt în... ‎Sunt în camera...
‎linie, linie, casă cu cruce. ‎Nu știu să citesc.
‎Arată ca o clădire abandonată, ‎fără ferestre,
‎făcută din bețe de bambus. ‎Nu știu.
‎Așa de entuziasmat... Nu știu.
‎Ajutor!
‎V-ați prins? Ați priceput gluma? ‎V-ați prins.
‎E felul cum scriu numerele. ‎V-ați prins?
‎Simțeam că trebuia să râdeți ‎mai tare.
‎N-am crezut că râdeați...
‎cum trebuie.
‎Aproape v-am aruncat nenorocitul ‎de microfon în cap, domnule.
‎Ador că pot să călătoresc.
‎Ador că-mi pot duce copiii ‎în locuri în care
‎nu mi-am imaginat sau visat că pot.
‎În fiecare an de sărbători îmi duc ‎copiii la Aspen.
‎Nu vreau să credeți că îi duc la Aspen ‎pentru că știm să schiem,
‎pentru că nu știm.
‎Îmi place doar că suntem ‎singurii negrii de acolo.
‎E grozav. Dă bine.
‎Ultima dată când am fost,
‎am avut un accident pe pârtia copiilor.
‎Încerc să învăț să schiez.
‎Pe pârtiile pentru copii, ‎nu-ți dau bețe, ți le iau.
‎Vor să te înveți să faci curbe
‎și să cazi.
‎Deci sunt pe pârtia de copii. ‎Mă împing la vale.
‎În poziția de schi, nu?!
‎O iau la vale. În colțul ochiului ‎vâd un copil venind spre mine.
‎Nu sunt bun la matematică.
‎Nu sunt bun deloc, dar știu
‎că dacă tot vine încoace și eu ‎continui să merg încolo,
‎o să ne bușim undeva pe acolo.
‎În timp ce mă apropii mă gândesc: ‎„O să intru în copilul ăsta.”
‎Instructorul meu începe să țipe: ‎„Cazi!
‎Cazi!” ‎Încerc, nu pot.
‎Nu pot, nu m-au învățat, nu cad.
‎Trebuie să mă decid.
‎Trec peste copil și continui?
‎Sau devin erou?
‎Aleg să fac pe eroul.
‎Ajung mai aproape, iau copilul în brațe.
‎Când l-am ridicat am crezut că greutatea ‎lui mă va face să mă opresc.
‎Dar în loc de asta, am sărit un pic.
‎Și am început să coborâm pe altă ‎pârtie, dar asta...
‎Asta era pe bune. Nu făcea parte ‎din pârtia copiilor.
‎Am știu că e pe bune,
‎pen' că atunci când am început să coborâm, ‎tipa asta cică: „Mi-a luat copilașul!”
‎Zic: „Nu e bine, nu e bine deloc.”
‎Zic: ”Doamne fă să nu fie un copil alb.
‎Fă să nu fie copil alb.”
‎Că nu puteam vedea copilul, ‎avea costum de schi.
‎Îi ridic vizorul și apare ‎fețișoara aia de japonez.
‎Copilul zice: „Așa de entuziasmat!”
‎O, Doamne.
‎M-am emoționat, am lăsat copilul acolo. ‎Trebuia să o tai.
‎Ultima dată când am fost, m-am ofticat
‎pentru că Seal, cântărețul,
‎a apărut în săptămâna mea neagră.
‎Eram ofticat. Era săptămâna mea neagră.
‎Am venit aici ultimii patru-cinci ani ‎în săptămâna asta.
‎Să apari în săptămâna neagră
‎e foarte egoist și nepoliticos, Seal.
‎Zice: „Kev, despre ce vorbești? Nu ‎sărbătorim săptămâna asta.”
‎Zic: „Pe naiba, eu sărbătoresc.”
‎Zice: „Nu știam că schiezi.”
‎Zic: „De ce aș fi aici dacă nu aș schia?”
‎Zice: „Pe ce munte vrei să schiezi?” ‎„Pe care anume?”
‎Zice el: „Buttermilk, ăla înalt.”
‎Zic: „Atunci, ne vedem acolo.”
‎Mă duc la instructor: „Salut, Seal e aici.
‎Vrea să mă întreacă ‎în săptămâna mea neagră.
‎Trebuie să mă duci cu familia ‎pe muntele Buttermilk.
‎Instructorul ne-a dus ‎pe muntele Buttermilk.
‎Când am ajuns, a fost sincer.
‎A zis: „Voi nu aveți ce căuta aici.”
‎A zis: „Muntele ăsta ‎e prea dificil pentru voi.”
‎Nu știți să faceți slalom. ‎Dacă mergeți drept veți muri.
‎Așa că a trebuit să-l mărunțim, ‎facem niște S-uri largi
‎când coborâm muntele.”
‎Zic: „Perfect. Pleci primul,
‎urmez eu, apoi fiul meu, fiica mea ‎și apoi soția mea.”
‎Mă gândesc, dacă pică unul, ‎o să cadă pe mine.
‎Așa îmi voi ține familia împreună. ‎Așa mă gândeam eu. OK?
‎Am început să coborâm.
‎Exact cum am zis.
‎S-a adeverit. Făceam S-uri mari.
‎Din senin, o pală de vânt ‎îmi trece peste față.
‎Mă întorc.
‎Nu-mi văd fiul. Nu am nici o idee...
‎unde e fiul meu.
‎Mă întorc în partea asta. ‎Instructorul zice:
‎„Doamne, fiul tău merge drept, ‎mă duc să îl prind.”
‎Am zis: „Nu, nu mergi. ‎Nu vei face așa ceva.
‎A ales singur. A ales moartea.
‎Asta e ce a ales.”
‎Nu vei merge să-l salvezi ‎și să ne abandonezi aici.
‎O să mă trezesc mănâncând ‎fundul soției ca să supraviețuiesc.
‎Nevastă-mea zice: „Tot nu o să am orgasm.”
‎„Taci dracului din gură!”
‎Fiică-mea zice...
‎„Gura... să nu vă mai aud!”
‎Din senin, apare în zbor Seal ‎de pe culmea muntelui.
‎Seal zice: „Îl salvez eu!”
‎Toți am început să-l încurajăm.
‎Muzica lui a început să sune, ‎nici nu știu unde naiba erau boxele.
‎Eram enervat! I-am zis instructorului:
‎„Omule, du-mă la baza muntelui
‎Seal vrea să mă întreacă ‎în săptămâna mea neagră.
‎Am ajuns la baza muntelui, ‎Seal purtându-l pe fiul meu pe umeri.
‎O mulțime în jurul lui îl aclama.
‎Sunt enervat. Enervat!
‎Seal!
‎Dă-mi naibii copilul înapoi, ‎chiar acum, dă-mi-l înapoi.
‎Zice: „Ar trebui să-mi mulțumești ‎pentru că i-am salvat viața.” ‎Zic: „Nu ți-am cerut să faci asta. ‎Eram gata să sufăr consecințele.
‎Dă-mi fiul înapoi, acum.”
‎Zice: „Cum îți permiți să-mi vorbești așa ‎în fața oamenilor?”
‎Zic: „Să vă ia dracu pe toți.”
‎Seal și-a desfăcut schiurile fără mâini.
‎Clic, clic. A luat poziția de luptă.
‎Am încercat să fac la fel, ‎dar nu mi-a ieșit.
‎Am ajuns să alunec în toate părțile ‎ca Michael Jackson
‎în clipul ăla ‎„Smooth Criminal”.
‎Lumea a crezut că o fac intenționat.
‎Exclamau: „Oh!”
‎Zice: „Mai înjură-mă o dată Kevin ‎și te fac praf.”
‎Zic: „Să te fut.” ‎Zice: „Ba, să te fut.”
‎Când a zis asta, picuri de scuipat ‎și-au luat zborul
‎aterizănd pe fruntea soției mele. ‎Zice ea:
‎„Vai!”
‎„Am orgasm!”
‎A fost pe bune și numele meu ‎este Kevin Hart, la naiba.
‎Vă mulțumesc pentru căldură.
‎Vă mulțumesc tare mult.
‎Vă iubesc al naibii de mult.
‎Vă iubesc.
‎Și să fiți siguri că voi reveni!