Mikor leszünk megint hárman?
Mennydörgős szél viharában?
Ha a gomoly tisztább lett.
Csatát veszt és nyer a tett.
És hol a hely?
A mezőn.
Megyünk, s Macbeth odajön. Megyünk, s Macbeth odajön.
Rút a jó, és szép a rossz.
Ködmocsokba oszladozz.
Üdv neked, bátor barátom!
Beszéld el a királynak, hogy forrt az ütközet, mielőtt idejöttél.
Kétesen.
Mint két kimerült úszó, összecsimpaszkodva ha azt fojtja meg, mit legjobban tud.
A kegyetlen Macdonwald…
A szerencse, mintha kurvája lenne,
az ő ütegére mosolygott.
De hiába.
Mert a bátor Macbeth - Illik rá a jelző! -
suhogó vasával, mely párállott az ölésben a vértől, fittyet hányt a szerencsének,
mint hősök közt főhős, kimetszette útját; szeme a lázadó szemébe mélyedt, mint hősök közt főhős, kimetszette útját; szeme a lázadó szemébe mélyedt,
annyit sem mondott: „befellegzett”,
csak felhasította a köldökétől állig,
a fejét meg a vár fokára tűzte.
Ó, vitéz rokon; kiváló ember.
Mihelyt a csőcselék menekülőre fogta, sarkukban a hősies igazsággal…
a norvég király esélyt szimatolt, és fényes pengékkel,
pihent erőkkel új támadásba lendült.
Megijedt-e ettől Macbeth és Banquo, a mi két parancsnokunk?
Persze.
Mint sas a verébtől, vagy oroszlán a nyúltól.
Így kétszer-kétszeres erővel estek az ellenségre.
Nem tudom.
Tátong a sebem.
Isten áldja királyunkat!
Honnan jössz, nemes thán?
Fife-ból, uralkodóm,
ahol a lehajló norvég zászlók legyezőként dicsérik a legyőzőt. ahol a lehajló norvég zászlók legyezőként dicsérik a legyőzőt.
Nyüzsgött a norvég, maga a király vezette őket, s az aljas áruló:
Cawdor thánja: ő új frontot nyitott.
Mígnem Macbeth és Banquo szembeszállt vele,
s mintha önmagával küzdene.
Kard kard ellen, ide-oda: a lázadó kedvét megnyirbálta.
Egy szó, mint száz…
Miénk a győzelem.
Micsoda öröm!
Cawdor thánja sem él vissza többé a bizalmunkkal.
- Nem. - Végeztesd ki.
Igenis, uram.
S ami övé volt…
Macbethé legyen.
Hol voltál, húgocskám?
Disznót öltem.
Hát te, nővérkénk?
Nézd csak, mim van!
Muti, muti!
Egy kormányost a szél fújta, hajója tört, meg egy ujja.
Dobszó! Dobszó!
Macbeth-hozó!
Úgy.
Rostán oda vitorlázok.
Farkatlan patkánnyá válok, így teszek rá, így, így, így.
Kiszárítom! A szemhéját… Kiszárítom! A szemhéját…
…fölfeszíti nap és éj…
…ő lesz a gyűlölt személy.
Ezt már meg nem ússza épen.
Nyolcvanegy lankasztó héten
aszik, töpped, mondja: „végem”.
Három nővér, vészlények.
Vízen, földön rémségek.
Kéz a kézben táncol körbe.
Három neked s nekem kilesz.
És három még, így lesz…
Kilenc.
Állj!
Meghúztuk a varázskört.
Sosem volt még ennyire szép és rossz napom.
Mennyire van ide Forres?
Mik ezek, vad öltözetben, lógó, gyér ruhában?
Nem úgy néznek ki, mint a föld lakói. És mégis rajta állnak.
Éltek? Ember föltehet nektek kérdéseket?
Beszéljetek, ha tudtok: mik vagytok?
Éljen Macbeth.
Üdv neked, Glamis thánja.
Éljen Macbeth, üdv neked, Cawdor thánja!
Éljen Macbeth.
A későbbi király.
Képzelődünk, vagy belül is azok vagytok, akik kívülről? Képzelődünk, vagy belül is azok vagytok, akik kívülről?
Ha látjátok az Idő vetését: melyik mag kel ki, melyik nem,
ahhoz is szóljatok, ki nem kér pártfogást, de kegyvesztettségtől sem fél.
Kisebb leszel, mint Macbeth, és nagyobb.
Nem olyan boldog, mégis boldogabb.
Királyokat nemzel, te nem leszel az.
Éljen hát Macbeth és Banquo!
Banquo és Macbeth.
Éljen.
Maradjatok, ezt be kell még fejezni.
Finel meghalt: ezért vagyok Glamis, de hogyhogy Cawdor?
Cawdor thánja él, sikeres ember.
S hogy király leszek, annyira hihető, mint hogy Cawdor thánja.
Mondjátok, honnan a titkos hír?
És miért ezen az átkozott mezőn álltok elénk éljenző jóslatokkal?
Van vízi, de földi buborék is.
Ezek olyanok voltak. Hová lettek?
És ami testinek tűnt, a szélbe tűnt, mint a lélegzeted.
Bárcsak maradtak volna.
Megtörtént, amiről most beszélünk?
Vagy bolondgombát reggeliztünk, s gondolkodásunkat az ejtette foglyul?
A gyerekeidből király lesz.
Te pedig király.
És Cawdor thánja is: nem így mondták?
Még a szavakat is így ejtették. Még a szavakat is így ejtették.
Macbeth tragédiája
Ki van itt?
A király örömmel vette, Macbeth, győzelmed híreit.
Személyes érdemed a lázadók rémületével méri,
küzd benne a bámulat s dicséret, töpreng, melyiket tartsa meg, s melyik legyen tiéd.
Királyurunk a köszönetét küldi.
Színe elé kéret, jutalmad ott kapod meg.
S egy még nagyobb méltóság bizonyítékaként
parancsolta, köszöntselek most úgy, mint Cawdor thánját.
Úgyhogy: üdv neked, nemes thán. Úgyhogy: üdv neked, nemes thán.
Kiérdemelted.
Mi, az ördög is mondhat igazat?
Cawdor thánja él. Miért adod rám a más ruháját?
A régi thán még él, ez igaz,
de életét nehéz ítélet nyomja: halálbüntetés.
Hogy a norvégokkal hogyan paktált össze,
vagy titokban ment a hadisegély,
vagy másképp árulta el hazáját, nem tudom.
Idegenszívűségét megmutatta, bevallotta…
mi pedig kivégezzük.
Köszönöm nektek.
Glamis és Cawdor thánja?
A legnagyobb hátra van. A legnagyobb hátra van.
Elhiszed-e, hogy fiadból király lesz?
Akik engem először Cawdor ruhájába öltöztettek, neked ezt ígérték.
Egy találat van, de új tháni címed lehet, arra lobbant,
hogy a koronát vedd célba.
Különös.
Gyakran a sötét erők Igazat mondanak,
így fordítanak magunk ellen;
ártatlan semmiségek lesznek árulóink, s a következmény a mélységbe ránt.
Hogy ez a történet a földön túlról indul, lehet, hogy jó, de hozhat bajt is.
Ha bajt hoz, miért vagyok biztos a sikeremben? Miért lett igaz?
Cawdor thánja vagyok.
Ha jó, miért engedek a sejtetésnek, a rémképnek, melytől a hajam égnek áll,
békés szívem bordáimon dörömböl: ez nem természetes!
A félelem itt és most nem annyi, mint az ábrázolt szörnyűség.
A gondolat csak képzeli még, hogy öl,
de úgy rázza létem állványzatát, hogy a cselekvés elméletekbe fullad,
és van a semmi, és az sincs, ami van.
Ha úgy esik, hogy királlyá leszek, akkor az alkalom ad majd koronát, nem mozdulok.
Jöjjön, aminek jönnie kell.
Egyszer a legkeményebb nap is véget ér.
„A siker napján találtak rám.
És a legtökéletesebb bizonyítékkal rendelkezem,
hogy több lakik bennük, mint amit földi lény tudhat.
Amikor égtem a vágytól, hogy tovább kérdezzem őket,
levegővé változtatták magukat, ebben tűntek el.
Amikor ámulatba merülve álltam,
egyszer csak követek érkeztek a királytól, akik Cawdor thánjaként üdvözöltek,
és ezzel a címmel köszöntöttek a vészlények is,
célozgatva az elkövetkezendő időre, így: ’Üdv, király: aki leszel.’ célozgatva az elkövetkezendő időre, így: ’Üdv, király: aki leszel.’
Gondoltam, ezt tudatom veled, kedves társam, kivel osztozom, ha nagy a siker,
hisz megfosztanálak az örömtől, mi jár neked;
tudnod kell, milyen nagy méltóságot ígértek neked.
Mindezt szívedre bízom, a viszontlátásig.”
Glamis vagy, és Cawdor vagy.
S az leszel, amit ígértek.
De félek, természetedben…
túlteng az emberi jóság langy teje, hogy rögtön cselekedj.
Nagyra törsz.
Tudod, hogy mire vágysz, de nem kell a romlás, ami mindezzel jár.
Amit akarsz, azt megszentelve kéred.
Tisztán játszol, mégis rossz okból nyersz.
Gyorsan gyere,
és szellememet a füledbe öntöm.
S bátor nyelvemmel űzöm el,
ami utadban áll a koronához.
Kivégezték már Cawdort?
Felséges apám.
Beszéltem eggyel, aki látta a kivégzését,
és ő azt mondta, vallott, áruló volt,
kegyelemért hozzád fellebbezett, és tettét mélyen megbánta.
Semmi sem illett hozzá jobban életében, mint halála.
Úgy halt meg, mint a halál szakértője,
úgy dobta el legféltettebb kincsét, mint holmi semmiséget. úgy dobta el legféltettebb kincsét, mint holmi semmiséget.
Az arcon nem találod, ki mit gondol belül.
Erre nincs módszer. Mindenkinél jobban bíztam benne.
Ó, legkedvesebb rokon.
Mennyire nyomasztott a hálátlanság bűne!
Csak annyit mondok: akkor is több járna, ha a mindent fizetnénk ki neked.
Maga a szolgálat és a hűség, amivel tartozom, már megéri.
Gyere, megölellek.
Most jó talajba ültettelek el, gondom lesz rá, hogy tovább növekedj.
Nemes Banquo: nem kevesebbet érdemelsz,
és tudja meg mindenki, hogy ugyanannyit tettél,
hadd ölellek, és szorítlak szívemre.
Ha növekszem, tiéd az aratás.
A bőséges öröm úgy élvezi a teljességet,
hogy bús könnyek mögé bújik. hogy bús könnyek mögé bújik.
Fiaim, rokonok, thánok,
és ti, legközelebb hozzám, halljátok:
Későbbi birodalmunk idősebbik fiunkra alapítjuk: Malcolm…
…mostantól
Cumberland hercege.
Emellett pedig ily dics nem csak neki adatik.
Érdem szerint csillagok és sok más kitüntetés ragyog majd sokakon.
És most Invernessbe. Legyen köztünk szorosabb kötelék!
Én magam viszem az örömteli hírt.
A feleségem boldog lesz, hogy jössz, ezért, engedelmeddel, távozom.
Kedves, nagyszerű Cawdor.
Most menjünk utána, előttünk jár, hogy gondoskodjon rólunk.
Páratlan egy rokon ő.
Cumberland hercege.
Olyan lépés, amelyen bukhatok, vagy át kell lépnem, Olyan lépés, amelyen bukhatok, vagy át kell lépnem,
mert utamban áll.
Csillagok: tüzet szüntess.
A mélyfekete vágy nem a fényre vágyik.
Estére ideér a király.
Miért beszélsz ilyen őrültségeket? Urad nincsen vele?
Úrnőm, jön urunk, Macbeth is, ez igaz.
Egy szolgatársam megelőzte.
Adj neki valamit, fontos hírt hozott.
Rekedt maga a holló,
aki hírül adja Duncan végzetes belépőjét kastélyom kapuján.
Gyertek, a sorsnak szolgáló szellemek.
Itt változtassatok át,
a fejem búbjától a nagylábujjamig töltsön el a legriasztóbb kegyetlenség.
Legyen sűrű a vérem.
Zárjátok el a megbánás útjait, Zárjátok el a megbánás útjait,
és ha a természet elgyengítene, ádáz vágyamat ne veszítsem el,
ne támadjon rés szándék és cél között.
Két mellemben a tej
legyen erjedt epe; ti láthatatlan, gyilkoló segédek,
álljatok lesben, hogy a természet rontását segítsétek.
Szállj le, sűrű éj, borítsd magad a legtöményebb pokolfüstbe,
hogy mohó késem ne lássa: sebet ejt,
s a menny ne kémleljen a sűrű takarón át, hogy azt kiáltsa: „Megállj!” és „Ne tedd!”
Nagy Glamis.
Drága Cawdor. Drága Cawdor.
S még több azáltal, ami később vár rád.
Leveled kiemelt az értetlen jelenből,
és a jövőt a pillanatban érzem.
Drága szerelmem.
Duncan itt lesz ma éjjel.
Mikor megy el?
Majd holnap, ez a terv.
Kelő nap nem látja meg azt a holnapot.
Arcod nagy, nyitott könyv, drága thánom, és benne másnak visszás a tartalom.
Úgy csald az időt, hogy idomulsz hozzá.
A szem, kéz, nyelv mondja: „Isten hozott”.
S míg úgy tűnsz, mint szende virágszál, légy a kígyó, mely alatta lapul.
Az érkezőt méltóan kell fogadni. De ami az éjjeli ügyet illeti, azt bízd csak rám. Az érkezőt méltóan kell fogadni. De ami az éjjeli ügyet illeti, azt bízd csak rám.
S minden további éj, és rólunk szóló nap
teljes hatalmú királya leszünk.
Derűsen nézz.
A félelem nyomot hagy az arcon.
A többi az én harcom.
Kellemes helyre épült ez a vár.
S a magaslati levegő jólesőn cirógatja fáradt szemem.
A nyár vendége, a fészkét a templomfalra tapasztó fecske
nem kedvelné így ezt a helyet,
ha nem érezné a menny leheletét.
Nincs párkány, pillér, sarokív, falkönyök, hová fészkét,
ez ágyat, ez ingó bölcsőt ne építené nagy szakértelemmel.
Itt szeret költeni. Megfigyeltem, az ilyen helyen jó a levegő. Itt szeret költeni. Megfigyeltem, az ilyen helyen jó a levegő.
Ó, itt van a ház úrnője.
Minden szolgálat, ha kétszer tennénk, és megint még kétszer,
kevés volna a tisztességhez képest, hogy urunk házunkba száll.
Hálánknak széle-hossza nincs.
Merre van Cawdor thánja?
Azt hittük, utolérjük, és mi fogadjuk őt.
De jó lovas, és szeretete, mint éles sarkantyú,
hozta haza, s előttünk célba ért.
Drága úrnőm, ma éjjel te gondoskodj rólunk.
Add a kezed.
Vezess a ház urához.
Ha meglenne a tett, amikor megvan, jó lenne, hogyha gyorsan lenne meg.
Ha a merényletből háló is lehetne, mely a halállal
a következményt éppúgy elkapná, mint a sikert,
ha a csapás egyszerre lenne minden léte és vége egyben…
Akkor itt… Akkor itt…
az idő innenső partján kockáztatnánk, ami még hátra van.
Csakhogy ilyenkor itt van az ítélet.
S a véres okítás, ha célba talál, épp oktatóját ízekre szedi.
A pártatlan igazság préseli ajkunkra mérgezett poharát.
Itt kétszeres a bizalma.
Rokona vagyok, és alattvalója, ez kétszeresen mond ellent a tettnek.
Énnekem kellene…
házigazdaként a gyilkos elől ajtó mögé zárnom, nemhogy még én fenjem rá a kést.
Aztán meg ez a Duncan olyan jámbor lélek,
olyan tiszta király, hogy jósága,
mint angyal, harsonák hangján taszít a kárhozatba, ami rám vár, ha megölöm.
És a szánalom, mint csupasz újszülött viharfelhő hátán,
vagy mint ezer kerub, sok láthatatlan hírnök, a lég mennyei paripáin ülve,
a rémes tettet úgy vágná szemünkbe, hogy a szél könnyekbe fúl. a rémes tettet úgy vágná szemünkbe, hogy a szél könnyekbe fúl.
Nincs sarkantyúm, hogy szándékom véknyát csiklandozzam…
csak a nagyravágyás, mely akkorát lendül, hogy földre puffan a másik oldalon.
Mi van, mi újság?
A vacsora végén tart.
Kérdezte, hol vagyok?
Hát persze, nem tudod?
Ne bolygassuk tovább ezt az ügyet.
Nemrég tüntetett ki.
És mások is csillogó meséket szőnek rólam,
még utolsó öltésük sincs rajta,
máris szaggassam szét?
Túl mámoros volt talán a remény, amibe burkolóztál? Vagy alszik azóta is?
És most fölébred, és csak zöldre sápadva bámul arra, amit örömmel vállalt?
Mostantól így veszem, ha azt mondod: „szeretlek”.
Hát félsz elszántan tenni is azért, amiért a vágy gyötör? Hát félsz elszántan tenni is azért, amiért a vágy gyötör?
Életünk dísze neked is éppúgy kell, de ehhez sehogy sem illik
ez a gyávaság, így élni te is szégyellsz:
ha a „szeretném” szolgája a „nem merem”, ahogy a kényes macska mondja a mesében.
Kérlek, elég.
Meg merem tenni, amit férfi merhet. Aki többet mer, nem is ember.
Akkor biztos egy szörny volt, aki múltkor tudtomra adta, mit határozott.
Amikor merted: akkor voltál férfi.
És mennyire férfi volnál akkor, ha még több lennél, mint az akkori.
Szoptattam már,
tudom, milyen egy kisbabát szeretni.
De fogatlan szájából tépném ki a mellbimbómat,
és míg mosolyog rám, loccsantanám szét azt a kis fejét,
ha úgy adtam volna szavam, ahogy te.
És ha belebukunk?
Belebukunk.
Húzd pattanásig bátorságod íját, és nem bukunk el.
Ha Duncan elalszik,
– s hamar pihenni hívja a mai hosszú út – – s hamar pihenni hívja a mai hosszú út –
a két testőrét borral és más főzetekkel úgy elkábítom,
hogy az emlékezet, az elme gondnoka csak pára lesz,
és cseppenként jut az ész lombikjába.
Ha a két őr kábán, mint az állat, elázva hever, hullarészegen,
akkor miénk a gyámoltalan Duncan, és rajta bármit elvégezhetünk.
És mészárlásunk bűnét miért ne fognánk a jól bevedelt testőreire?
Te csak fiút szülj.
Rettenthetetlen, acélos anyagod csak hímeket formálhat.
Ha vérrel mázoljuk be a két bent alvó őrt,
s az ő tőrüket használjuk, elhiszik ennyiből, hogy ők a tettesek?
Mi mást hihetne bárki, ha halálán őrjöngő gyászban jajveszékelünk?
Döntöttem…
és testemben minden ízem a szörnyű mutatványra ajzom fel.
Gyere, szép külső csalja meg most a jelent. Gyere, szép külső csalja meg most a jelent.
Hamis arc rejtse, amit a rút szív kijelent.
A hold lement; az óra nem ütött.
A hold ilyenkor éjfélkor megy le.
Azt hiszem, ennél később van, uram.
Tessék. Fogd a kardom.
A mennyben fukarkodnak a fénnyel.
Minden gyertyát elfújtak.
Ólmos fáradság üli minden tagom, de nem tudok aludni.
Adná az ég, hogy ne kelljen baljós sejtelmekkel vívnom,
miket a természet épp alvás közben küld.
- Ide a kardot. Ki az? - Jóbarát.
Hát nem alszol még, uram? A király lefeküdt.
Szokatlanul vidám volt,
a szolgáknak bő jutalmat osztott.
A szándék szabadságát vétségek nyomták el,
készületlenek voltunk.
Minden jó volt.
Múlt éjszaka a három vészlény zavarta álmomat.
Volt igaz abban, amit neked mondtak.
Nem gondolok rájuk.
De ha van egy nyugalmas óra,
szenteljünk néhány szót ennek az ügynek,
ha alkalmas neked.
Amikor neked is jó, örömmel.
Hát akkor jó éjt.
Köszönöm, neked is.
Menj, kérd meg az úrnőd, hogy csengessen, ha kész az italom.
Tőr az, amit magam előtt látok,
markolattal a tenyerem felé?
Gyere…
hadd kaplak el.
Nem foglak még, de látlak.
Halálos látvány, vajon érzékeimből csak a látásomnak adod át magad?
Vagy csupán az elme tőre volnál, hamis csinálmány,
ami a túlfűtött agyból gőzölög elő?
De látlak még…
olyan tapinthatóan, mint ezt a tőrt, amit most húzok ki éppen.
Úgy vezetsz, mintha tudnád, mit akartam. És ilyen eszköz kellett pont nekem.
Szemem a többi érzékem bolondja, vagy több, mint bármely másik.
Látlak még.
Pengéden és a markolaton vérfolt: nem így volt eddig.
Ilyen dolog nincs.
Szemem szokik a véres feladathoz.
Lábam alatt te, kemény, szikár föld, ne halld meg lépteim,
nehogy a kövek szólják el magukat.
Megyek, s megvan a tett.
Hív a kis harang.
Ne halld meg, Duncan, mert ez kongatja el, pokolra kerülsz-e…
vagy mennybe fel.
Csönd!
Mi ez? Mi ez?
Bagoly rikolt…
a sors őrjáratán, s kíván örök, végső jó éjszakát.
Most, mindjárt megteszi.
Bátorrá tett, amitől ők berúgtak.
Kialudtak – bennem ébred a tűz.
Az ajtó nyitva van,
a két bódult őr horkol, más bajt nem csinálhat.
Ámen.
Olyan szert tettem a pohárba,
hogy vagy élet várja őket, vagy halál,
majd meglátjuk, ki győz.
De jaj!
Mi van, ha felébredtek, és nem sikerült?
Ha nincsen tett, csak bajt hoz ránk a próba.
Csönd!
A tőröket odakészítettem, nem tévesztheti el! A tőröket odakészítettem, nem tévesztheti el!
Férjem.
Megtettem. Meg.
Hallottál valamit?
- Mikor? - Most.
- Ahogy bejöttem? - Igen.
Csönd.
Szánalmas látvány.
Ne mondj ilyet, ez ostobaság.
Az egyik felnevetett álmában, a másik azt kiáltja: „Gyilkos!” Fölébreszték egymást.
Ott álltam, hallottam őket.
De imádkozni kezdtek, s visszabújtak az ágyba.
Ketten vannak abban a szobában.
„Isten, segíts” – szól az egyik,
„Ámen”, mondja a másik,
mintha észrevennék a hóhér kezem.
Ijedt fohászukra nem ment az „Ámen”, pedig próbáltam, mikor mondták: „Isten, segíts!”
Ne gyötörd magad ennyire.
Miért nem tudtam kimondani: „Ámen”?
Segítség kellett volna fentről, de az „Ámen” a torkomban rekedt.
Nem jó tetteinkről így gondolkodni.
Mind a ketten beleőrülünk. Mind a ketten beleőrülünk.
Hallottam, valaki azt kiáltja: „Ne aludj tovább.
Macbeth álmot öl.”
Az ártatlan álmot.
Mely kisimítja a ráncokat a gondok zubbonyán,
a mély álmot, mely elveszi minden nap életét, őrlődés gyógyfürdője,
megrongált elme balzsama, tápláló éltetőnk,
- a főfogás a természet asztalán. - Nem értem.
Az egész házban az visszhangzott: „Ne aludj,
Glamis álmot gyilkol, ezért Cawdor sem alhat.
Macbeth nem alhat többé.”
Ugyan már, ki kiáltott volna?
Drága thánom, csak pazarlod az erőd, ha ilyen betegesen állítasz be mindent.
Hozz egy kis vizet, és mosd le a kezedről ezt a mocskos tanút.
A tőröket meg miért hoztad ide?
Ott kellett volna hagyni! Vidd vissza, és mázold be az őrök arcát vérrel!
Nem megyek vissza. Rágondolni is félek, hogy mit tettem.
Nem akarom látni, nem merem.
Mennyire gyenge lettél.
Kérem a tőröket. Kérem a tőröket.
Az alvó vagy a holt csak kép, semmi más. Gyermeki szem fél a festett ördögtől.
Az ő vérével kenem be a két őrt, ez lesz ellenük a koronatanú.
A kezem olyan színű, mint a tiéd, de szégyellném, ha szívem ijedten sápadozna.
Mi ez a kopogás?
Mi van velem, hogy irtózom minden hangtól?
Kié ez a kéz? Nézd, kivájja a szemem!
Vajon Neptun hatalmas óceánja tisztára mossa kezem ennyi vértől?
Nem: ha minden tenger egyesül,
kezem vörösre festi azt a zöld vizet!
Tettem megtudni legjobb volna nem tudnom, ki vagyok.
Kopogj csak, ébreszd az alvó Duncant! Kopogj csak, ébreszd az alvó Duncant!
Bárcsak lehetne.
Itt aztán van kopogás.
Ha az ember a pokol kapujában őrködne,
már rég elfordította volna a kulcsot.
Kip-kop!
Ki az ott, Belzebub nevében?
Itt jön egy módos gazda, aki felakasztotta magát, mert bő termést remélt.
A legjobbkor jössz, mert mész az izzasztóba.
Kip-kop.
A szófacsaró, ki egyszerre esküszik mindkét serpenyőbe az igazság mérlegén,
mégse tudta befacsarni magát a mennyországba.
Na, gyere, kedves mester.
Kip-kop. Ki van ott?
Egy angol szabó, ki szűkre vette a francia gatyót, de a lopott lóláb kilógott legott.
Gyere, szabó, itt megsütheted a libuskádat.
Kip-kop. Hát már sohase lesz itten csend?
De ez a hely nem lehet a pokol, ahhoz túl hideg.
Elég volt az ördögkapusságból. Mindjárt!
Ne felejtkezzenek el a kapusról.
Olyan késő volt, mikor ágyba mentél, hogy most korán van a késői kelés?
Parancsára, uram, a második kakasszóig mulattunk.
És az ital, uram, három dolgot is felpiszkál.
- Mi az a három? - Az orrpirosítás, az alvás és a vizelés.
Ami a bujálkodást illeti, azt felpiszkálja és bepiszkítja.
Felpiszkálja a vágyat, de elmarad az előadás.
Ezért aztán a sok italra lehet mondani, hogy egy ívású a bujasággal.
Felhevít-lekonyít, megrakatja-elrakatja,
felcsinál-becsinál, megcsinálja, kicsinálja, feláll, de aztán meg leáll. felcsinál-becsinál, megcsinálja, kicsinálja, feláll, de aztán meg leáll.
Összefoglalva: az ivás és a bujaság együtt lefekteti az igazságot aludni, s jó napot.
Úgy látom, téged alaposan két vállra fektetett.
Jó reggelt nektek.
Felkelt-e már a király, thán uram?
Még nem.
Meghagyta, hogy jó időben keltsem. Majdnem késtem egy órát.
Kelteni leszek merész.
Már ma útnak indul a király?
Igen, így rendelkezett.
Ma éjjel minden nyugtalan volt.
Ahol aludtunk, ledőlt a kémény.
S azt mondják, furcsa jajongást hordott-vitt a szél. S azt mondják, furcsa jajongást hordott-vitt a szél.
Halálsikolyt, rémisztő szájból ömlő jóslatot gomolygó zűrzavarról,
amikor események roncsait sodorja bús korunk.
A vészmadár…
- Felség? - …zengett életünkre örökös éjszakát.
Azt rebesgetik, a föld belázasodott, rázta a hideg.
Nehéz éjszaka volt.
Iszony! Iszony! Iszony!
Nincs rá a szívben kép, a nyelvben szó!
- Miért, mi történt? - A romlás megalkotta mesterművét.
Szentséggyalázó gyilkosság törte át az Úr magasztos házának falát,
s ellopta az építmény életét.
Felséges urunkról beszélsz?
Menjetek be, és nézzetek egy új Gorgó szemébe.
Nincsen szavam. Lássatok, és beszéljetek ti.
Felkelni! Felkelni! Harangot félreverni!
Gyilkosság és felségárulás!
Keljetek már, mint sírból jövő szellemek, siessetek, a rettenet ezt kívánja! Keljetek már, mint sírból jövő szellemek, siessetek, a rettenet ezt kívánja!
Banquo és Donalbain, Malcolm, keljetek!
Fel! Fel! Maga a halál, a végítélet képe vár!
Malcolm! Banquo!
Ha egy órával ezelőtt meghalok…
…boldogan éltem volna.
Mostantól
semmi sem komoly itt, a földi létben. Minden játékszer.
Ki fújja itt
a borzalom kürtjelét, amitől összecsődül az egész alvó ház?
- Halott a rang, a fény. - Beszélj már! Beszélj!
Az élet borát lefejték,
csak sűrű alja az ég büszkesége.
Banquo! Banquo.
Felséges királyunkat meggyilkolták.
Jaj nekem, borzalom!
- Itt, a mi kastélyunkban? - Ez bárhol iszonyat.
- Valaki rosszul van? - Ti vagytok, csak még nem tudjátok.
A véretek forrása, kútfeje elapadt. A véretek forrása, kútfeje elapadt.
Maga az életkút apadt ki.
Apátokat…
megölték.
Kicsoda?
Minden jel azt mutatja, az őrök tették.
Sok vér csúfítja arcuk és kezük.
Mennyire bánom már, hogy haragomban mindkettőt megöltem.
- Miért? - Hogyan tehetted ezt?
Ki tud egyszerre bölcs és dühös lenni,
kábultan mérlegelni hűség és jog között?
Az nem is ember.
Vad szeretetem meglódult, nem lassította ész.
Ott feküdt Duncan,
ezüstös bőrét arany csipkével verte ki a vér.
S egy-egy tátongó sebe a természeten ütött rés volt, melyen betört a rontás.
S a gyilkosok mesterségük bíborában; S a gyilkosok mesterségük bíborában;
a tőrök markolatig ragacsosak a vértől.
Nem, itt nem volt visszaút annak, aki igazán szerette,
s tudta, hogy ezt bátorsággal hogyan mutassa ki.
Segítsék a Ladyt.
S ha úrrá lettünk kissé fájdalmunkon,
tanácskozzunk,
és hatoljunk a véres tett mélyére.
Miért nem moccan a nyelvünk,
holott az ügy leginkább minket érint?
Meneküljünk.
- A könnyet forralni kell. - Ne menjünk közéjük.
Nem érzett bánat könnyen tettethető; rossz ember ebből él.
- Átszököm Angliába. - Én meg Írországba.
Ha elválunk, a biztonság nagyobb. Ha elválunk, a biztonság nagyobb.
Itt minden ember…
tőrt rejt mosolyában.
Egy vérrokon könnyen véres lehet.
A gyilkos nyíl az íj idegén ül még.
Mi ne legyünk a céltáblájukon.
Nyergeljünk gyorsan, hosszasan nem búcsúzunk.
Nahát, itt a jó Macduff.
Mondd, mi újság?
Tudják-e már, ki tette ezt a több, mint véres tettet?
Az őrök, akiket Macbeth megölt.
Micsoda nap; volt okuk vagy mentségük?
Pénzért csinálták.
Malcolm és Donalbain, a két királyfi titokban megszökött.
Ezért gyanítható erősen, hogy kik a tettesek.
Valószínű tehát, hogy a királyság most Macbethre száll.
Nevét már kihirdették, és Dunsinane-be ment, hogy beiktassák.
Te elmész Dunsinane-be?
Nem, haza tartok, Fife-ba, jó rokon.
Hát…
Én amarra.
Bárcsak mindent rendben találnál ott. Jó utat.
Nehogy az új köpeny rosszabb legyen majd, mint a megkopott.
Kinek csak egy kis esze van Kinek csak egy kis esze van
Ejh hajh, mi annak zápor s szél
Elégli sorsát, mert eső
Az napról napra esdegél
Az elmúlt hetven évre jól emlékszem,
vaskos kötet ez a hosszú idő,
megéltem szörnyű, különös dolgokat.
De a múlt éjjelhez egyik sem fogható.
Jó öreg.
A menny bizony ránk ijeszt,
borzasztja, hogyan alakít az ember ezen a lenti, véres színpadon. borzasztja, hogyan alakít az ember ezen a lenti, véres színpadon.
Most nappal volna,
de az úti lámpást elfojtja a sötét.
Túl sok az éj, vagy a nap szégyenkezik,
hogy a föld arcát sötét földeli el,
és nem csókolhatja élénk sugarával?
Ez éppúgy természetellenes, mint a tett, ami megtörtént.
Múlt kedden is egy sólyom büszkén szárnyalt, toronymagasan,
egerésző bagoly csapott le rá, és megölte.
És Duncan lovai – tényleg rendkívüli –
mind gyors és pompás,
fajtájuk legjava, visszavadultak,
s béklyót szakítva, istállót törve úgy lázadtak fel,
mint aki ember ellen visel háborút.
Azt mondják, fel is falták egymást. Azt mondják, fel is falták egymást.
Hát most tiéd lett.
Király vagy, Cawdor,
Glamis…
Minden, ahogy a vészlények ígérték.
S félek, iszonyú rút volt ez a játék.
De azt is mondták, te itt megállsz,
és én leszek királyok őse.
Ha nem hazudtak –
Macbeth, te fürdesz szavaik fényében –
és te magad vagy a bizonyíték, az igazolás.
Miért ne válna be nekem is a jóslat? Hadd reménykedjem!
De csönd, itt jön.
Itt a fővendég!
Ha nem találjuk meg, hiányzott volna a lakománkról,
s minden rosszul sül el.
Ma este, uram, díszvacsora lesz, kérlek, legyél jelen. Ma este, uram, díszvacsora lesz, kérlek, legyél jelen.
Ma délután kilovagolsz?
Igen, uram.
Ha nem mennél, a mai tanácskozáson
kikérnénk mindig megfontolt és okos véleményed.
De akkor inkább holnap.
Messze mész?
Olyan messze, uram, hogy épp visszatérhetek a vacsorára.
Ha lassabb a lovam,
kénytelen leszek az éjjeltől egy-két sötét órát kölcsönkérni.
El ne maradj a vacsoráról.
Semmiképp, uram.
Azt halljuk, vérszagú öcséink bujkálnak Angliában és Írországban,
tagadják az apagyilkosságot.
De erről holnap, ez mindannyiunkat érintő államügy.
Fáradj lovadhoz, minden jót, amíg meg nem jössz ma éjjel.
Fiad, Fleance veled megy?
Igen, uram.
Száguldjatok, lovatok ne botoljon.
Erős hátukra bízlak.
Jó utat.
Itt vannak már, akiket idehívtam?
Igen, uram.
Nem tegnap beszélgettünk utoljára?
- De igen. - Óhajodra, felség.
Hát mit gondoltok arról, amit mondtam?
Értsétek meg: Banquo volt, aki a múltban
szerencsétlenné tett titeket,
ám ti engem, az ártatlant gyanúsítjátok.
A múltkor elég érthetően elmagyaráztam: bizonyítékokat mutattam,
hogyan tévesztett meg és csapott be. Láttátok ügynökeit,
hogy azok kikkel működtek együtt, és minden egyebet,
amiből egy félkegyelmű vagy nagyon ostoba is megállapíthatja, hogy:
„Mindezt Banquo tette.”
Igen, tudattad velünk, uram.
De még mennyire, sőt tovább is mentem, és mai találkozónknak ez a tárgya. De még mennyire, sőt tovább is mentem, és mai találkozónknak ez a tárgya.
Úgy túlteng természetetekben a türelem, hogy mindent hagynátok ennyiben?
Annyira…
átjár az égi szellem, hogy imádkoztok e jó emberért és minden utódjáért,
kinek kemény keze görbítette hátatok a sírba, és örökre koldussá tett titeket?
Mi férfiak vagyunk, uralkodóm.
Igen, a „férfi” gyűjtőnév alatt
ha fent vagytok a listán, s nem a férfinem legalján tartanak számon, nyilatkozzatok.
S a lelketekre bízom az ügyet; gyors végrehajtás, s eltűnt az ellenség.
Felség, egyként a sok közül,
akit ütött-vert a világ, nem érdekel,
dühömben mit csinálok, csak árthassak neki.
Csatlakozom.
Sok baj szakadt fejemre, fáraszt, hogy huzakodjam a szerencsével;
vagy kijavítom az életem, vagy elhajítom.
Tudjátok akkor, ki az ellenség: Banquo.
Úgy van, uram. Úgy van, uram.
Az enyém is.
Köztünk olyan véres a szakadás,
hogy léte minden perce egy-egy döfés oda, ahol leginkább élek.
Elsöpörhetném puszta tekintetemmel, hatalmas akaratom
percnyi szeszélyeként, de nem szabad.
Ezért udvarlok segítségetekért,
s rejtjük az ügyet a köznép szeme elől: súlyos és nyomós okaink vannak.
Megtesszük, uram, amit nekünk parancsolsz.
Még ha az életünk…
Lelketek tüze átsüt rajtatok.
Ma éjjel kell megtennetek. Menjetek a kastélytól távolabb.
Tudjátok: árnyék rám nem vetülhet.
És vele együtt – hogy folt vagy botlás ne csúfítsa a munkát –
abban az órában fiát, Fleance-t is várja ez a sors.
Nem hagyunk cserben, jó uram.
Ki-ki készülődjön.
Banquo nincs a kastélyban?
Nincs, asszonyom, de ma éjjel visszajön.
Mi van veled?
Miért vonulsz mindig el,
miért választasz rémképet társadul?
Halottra gondolsz, ez gyötör, engedd, hadd haljon vele a gondolat.
Ha nincs ellenszer, kár tovább vesződni. Ha megtettük: nem lehet nem megtenni.
A kígyóba csak belevágtunk, nem öltük meg.
Összeforr, tekergőzik,
és balfogásainkba újranőtt fogát vájja.
Feküdjünk együtt a halottal, akit, hogy jobb legyen létünk,
jobblétre segítettünk, minthogy az elme kínja rázzon önkívületbe. jobblétre segítettünk, minthogy az elme kínja rázzon önkívületbe.
Duncan ott lenn a sírban…
békésen alszik az elevenség lázai után.
Az árulás ártott igazán, de már sem acél, sem méreg,
sem hadak, sem belviszály, semmi nem érheti többé.
Drága jó királyom, térj magadhoz, simítsd ki gyűrött arcod,
légy ma vidám és önfeledt a vendégek között.
Skorpiók nyüzsögnek a fejemben, szerelmem.
Tudod: Banquo és Fleance él.
Királyi jellemében trónol az, ami mélyembe vág.
Sok mindent meg mer tenni.
Higgadt elmével, és olyan bölcsességgel,
amely a tetteit biztonságos irányba tereli.
Más lénye nem nyomaszt, csak az övé.
Hagyd abba, most azonnal.
Mikor először neveztek királynak, rászólt a nővérekre:
neki beszéljenek. neki beszéljenek.
S e vészpróféták úgy köszöntötték, hogy királyok sorát nemzi majd.
Az én fejemre pedig meddő koronát,
markomba kiszáradt jogart tettek,
s kezemből kitépték a folytatás és siker fonalát.
Nem lesz fiam, aki követne a trónon.
Ha így van, Banquo gyermekeiért mocskoltam be magam.
Őértük lettem a jó és áldott Duncan gyilkosa.
Őértük került gennyes gyűlölet békém poharába,
s dobtam a lelkem az emberfaló, sátáni kárhozatba.
Királlyá tettem őket!
Banquo magjait!
Ők is halandó példányai a természetnek.
Van megoldás.
Igen: sebezhetőek. Tehát örülj.
Mielőtt romfalak közt csapong a denevér,
mielőtt csúf ganajbogár indul álmosan dongva
a sötét Hekatéhoz az éjszaka tátongó üregét zengetve,
egy tett történik: neve is iszonyat. egy tett történik: neve is iszonyat.
Miféle tett?
Drága csibém, neked nem kell még tudni erről;
majd tapsolhatsz előadás után.
Gyere, vaksötét éjjel,
bogozz kendőt nappalunk párás, bús szemére.
És vértől síkos, láthatatlan kézzel
tépd cafatokra azt a szövetséget, mely napról napra sápadtabbá tesz.
Sűrűbb a szürkület.
Varjúhad száll, megtér a károgó vadonba.
Ami ma szép volt, bágyadtan konyul le;
az éj sötét erői ólálkodnak, nézik, merre az áldozat.
Csodálkozol? A szavam ne feledd.
Maradj elszánt, további bajjal gyógyítjuk, ami bánt.
De ki utasított, hogy velünk gyere?
Macbeth.
Megbízhatsz benne. Őt küldték, hogy elmondja
pontról pontra, mi most a dolgunk.
Jól van, csatlakozhatsz.
Vigyázat! Fáklya!
Add a fáklyát, fiú.
Ma éjjel esni fog.
Essünk neki.
Fleance!
Menekülj, Fleance! Szaladj!
Csak egy fekszik itt; a fiú megszökött. Csak egy fekszik itt; a fiú megszökött.
Csak félmunkát végeztünk.
Arról tegyünk jelentést, amit tettünk.
Mit szólsz, hogy Macduff nem jött el, holott többször is hívtuk?
- Járt nála valaki? - Felség.
Ismeritek az ülésrendet, foglaljatok helyet.
Rang szerint; a legkisebbet is hozta Isten.
Mindannyian emeljük poharunk!
- Vér van az arcodon. - Akkor az Banquóé.
Jobb egészben itt, mint az ő bőrében.
Elintéztétek?
Magam végeztem el a torokmetszést.
Te vagy a legeslegjobb gégevágó.
De az se rossz, aki Fleance-szal tette.
Ha te voltál, tényleg páratlan vagy.
Felséges úr…
Fleance elmenekült.
Akkor újra rám tör a roham. Másként én lennék maga a tökély.
De Banquo biztos?
Igen, uram.
Egy mély és biztos árok magányos lakója, húsz mély barázda húzódik fején.
Már egy halálos.
A hosszabb kígyó mélybe vettetett.
A kisebb féreg most még ártalmatlan, de kinő idővel a méregfoga.
Most menjetek.
Felséges úr, vendégeidet elhanyagolod. Felséges úr, vendégeidet elhanyagolod.
Kedves, hogy emlékeztetsz!
Jó emésztés szolgálja az étvágyat, s mindkettőt…
jó egészség!
Foglaljon helyet felséged.
Országunk színe-javát ölelné a ház, ha nem nélkülöznénk Banquo jelenlétét.
Remélem, egyszerűen illem ellen vét, s nem kell aggódnom, hogy valami baj érte.
Hiánya, uram, ígéretére cáfol.
Felséged megtisztelné társaságunkat?
Itt még van üres hely.
Felséged rosszul van?
Melyikőtök csinálja ezt velem?
Mit, drága felség?
Nem mondhatod, hogy én tettem.
Ne rázd a véres fürtjeid felém!
Gyerünk, urak, királyunk nincsen jól. Gyerünk, urak, királyunk nincsen jól.
Barátaink, üljetek vissza.
Férjemet hasonló rohamok ifjúkorától gyötrik.
Nyugalom.
Egy gondolatnyi, röpke pillanat, és máris jól lesz.
Férfi vagy te?
Bizony, olyan, aki meg meri bámulni, amitől ördög irtózva borzad el.
A félelmed festette ezt a képet.
A légben mozgó tőr is onnan ered, mely Duncanhez vezetett.
Úgy láttam, ahogy most előtted állok!
Fúj, micsoda szégyen!
Mindig úgy volt: ha az agy kiloccsant,
az ember meghalt, ennyi volt, és kész!
Most a holtak újra járnak, fejükön húsz végzetes vágással,
és székedről lelöknek!
Megfoghatatlanabb, mint bármilyen gyilkosság.
Menj el! Ne lássalak!
Csontod velőtlen!
Valótlan a véred!
S nem látsz, hiába nézel bámuló szemeddel!
El innen, szörnyű árny!
Valóság romlott képe! Valóság romlott képe!
Most, hogy…
elmentél…
megint ember vagyok.
Barátaim, ne csodálkozzatok.
Szokatlan nyavalyám semmi komoly, ha jól ismertek.
Odalett minden mulatság,
csodálatos felfordulást rendeztél.
Ha van ilyen jelenség, és, mint nyári felhő, ránk telepszik,
ne tüntessük-e ki csodálatunkkal?
Úgy mutatsz, mint idegent önmagamnak; ily látványt szemlélve mégis
hogy maradhat rubinpiros az arcod, ha az enyém fehér a félelemtől?
- Mily látványt, jó uram? - A sok beszéd zavarja.
Rosszabbul van, a kérdések feldühítik.
Szép jó éjszakát.
Nem kell rang szerint kivonulni, menjetek gyorsan.
Jó éjt. S jobb egészséget felséges Urunknak…
Jó éjt mindenkinek!
Vért kíván.
Azt mondják…
a vér vért kíván.
Volt, hogy mozdult a kő, a fák beszéltek.
Fecsegő szarka, holló- és varjúhad a látnokoknak
értelmére adta a legkörmönfontabb, legrejtettebb gyilkosságokat.
Virrad? Vagy éjjel van?
Versengve tanakodnak, melyik: melyik.
Mit szólsz, hogy Macduff nem jött el, holott többször is hívtuk?
Járt nála valaki?
Pletykálnak ezt-azt, majd üzenek neki. Pletykálnak ezt-azt, majd üzenek neki.
Mindegyik házban szolgál egy fizetett besúgóm.
Holnap korán megyek a vészlényekhez. Többet kell mondjanak.
A vérben olyan mélyen gázolok,
hogy előre vagy épp vissza egyformán körülményes.
Fejem furcsán utasítja a kezem.
Ha lelepleznek…
elbukom szerepem.
Ami neked kell: fűszerünk, az alvás.
Gyere aludni.
Mint idegen nézem, hogy megyek tönkre, új rettegőnek kell a kemény lecke.
A tettet s tettetést csak most kezdtük.
Eljött.
Az időnk.
HOLNAP
Hüvelykujjaimban érzem:
valami gonosz jön éppen.
Mi van, titkolódzó, éjsötét banyák?
Mi dolgotok itt?
Tett, de nincs neve.
Bárhonnan van,
tudásotok legsötétebb mélységére kérlek, feleljetek nekem.
A pusztulás is belesápad, mégis: válaszoljatok, ha kérdezek.
Beszélj.
- Vallass. - Válaszolunk.
A mi ajkunkról hallanád, vagy azoktól, akik nekünk parancsolnak?
Hívjátok ide, hadd lássam őket.
Dobja jobbra, dobja balra.
Láng dagassza, üstje falja.
Dobja jobbra, dobja balra. Láng dagassza, üstje falja.
Dobja jobbra, dobja balra. Láng dagassza, üstje falja…
Olyan kisded keze-ujja,
akit ma szült szajha anyja.
Kell káromló zsidó mája,
kecskeepe, tisza fája. kecskeepe, tisza fája.
Fogyó holdkor leszakajtva, török orra, tatár ajka.
Bőregér bele.
- Tedd bele. - Tedd bele.
Körbe keringj, üst körül.
Minden méreg lemerül.
Rontásra rémigét keress,
bugyogj és forrj, pokolleves!
Beszélj nekem, te, rejtélyes erő…
Tud olvasni gondolataidban, hallgasd, ne szólj egy szót sem.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Kerüld Macduffot.
Kerüld Fife thánját.
Bármi vagy, köszönöm a jótanácsot.
Félelmem hangszerén tisztán játszol. Csak még egy szóra…
Nem lehet neki parancsolni.
Itt egy másik, még hatalmasabb, mint az első.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Bár három füllel hallhatnálak.
Légy véresen elszánt, vakmerő.
Gúnyolva kacagd az emberek hatalmát,
mert nem árthat Macbethnek, akit anya szült.
Akkor, Macduff, csak élj, mit féljek tőled?
De megkétszerezem biztonságomat, szaván fogom a sorsot.
Mégse élj,
hogy a sápadt szívű félelemnek mondhassam: „hazudsz”,
s békén alhassak mennydörgéskor is.
Mi ez? Úgy növekszik, mint királyi sarj,
s a kisgyermek fején uralkodói jelvény díszeleg.
Figyeld, de ne szólítsd meg.
Nem győzhetik le soha Macbethet,
amíg Birnam Nagy Erdeje nem indul ellene, Dunsinane magas hegyére.
Az pedig sosem lesz.
Ki hívja be a fákat katonának, ki mondja: „gyökerek, díszlépésben ki a földből”?
Ám szívem dobbantja egy kétség. Van-e válaszod egyre még? Ám szívem dobbantja egy kétség. Van-e válaszod egyre még?
Királyok lesznek-e majd Banquo sarjai?
Ne akarj többet tudni.
Ne akarj… többet tudni.
Láttad a vészlényeket?
- Nem én, jó uram. - Nem látogattak meg?
Nem, uram, dehogy.
Romoljon alattuk meg a levegő.
S átkozott legyen, aki még bízik bennük!
Lódobogást hallottam, ki jött meg?
Egy páran, hírhozók, azt mondják, Macduff átszökött Angliába. Egy páran, hírhozók, azt mondják, Macduff átszökött Angliába.
- Átszökött Angliába? - Igen, uram.
Idő, előre látod rémes terveim.
Mostantól
ami a szívemben megfogan, kézen fogom.
És hogy gondolataimat meg is koronázzam, azonnal megteszem, amit gondolok.
Meglepem Macduff várát, elfoglalom Fife-ot,
kardélre hányom asszonyát, kölykeit
és a többi szerencsétlent, aki hozzá húz.
Nem kérkedek bolondként!
Jön a tett, sóhaj helyett; nem hűl ki a cél!
De nincs több jelenés!
Annyit csak, hogy ez az egész roppant különös.
Macbeth megsiratta a jó és áldott Duncant.
De gyilkosság volt.
A bátor Banquo kint járt még késő éjjel.
Mondhatod, persze, hogy Fleance ölte meg, hiszen elmenekült.
Ne járkáljunk későn odakint. Macduffról azt hallom, kegyvesztett lett.
Uram, elárulnád, hol van most?
Malcolm, Duncan fia, akit ez a…
zsarnok a születési jogától megfosztott,
az angol udvarban él.
Odament hát Macduff is, a segítségét kérni.
És e hírek úgy felingerelték Macbethet, hogy háborúra készül.
Egy szent angyal repüljön Angliába,
s mielőtt Macduff megérkezne, az udvarnak hirdesse üzenetünk;
őt meg áldás lendítse haza, szenvedő hazánkba,
melyre elátkozott kéz tenyerel. melyre elátkozott kéz tenyerel.
Miért menekült el? Valami rosszat tett?
- Türelem, kérlek, asszonyom. - Neki nem volt.
Ez értelmetlen.
Van, hogy nem a tettünk árul el, hanem a félelem tesz árulóvá.
Nem tudhatod, hogy félelem volt-e, vagy épp bölcsesség.
Bölcsesség?
Itt hagyja feleségét, kisgyermekeit, a házát, birtokát,
ahonnan maga is menekül?
Nem szeret minket.
A természetben is…
az ágrólszakadt ökörszem, a legkisebb madár
harcol a nagy bagollyal, védi a fiókáit, fészkét nem engedi.
Drága húgom, szedd össze magad.
Férjed igenis bölcs, okosan mérlegel,
és tudja, mikor mit kell tennie. és tudja, mikor mit kell tennie.
Nem merem tűzni-fűzni,
de iszonyú a kor,
amelyben árulóvá válunk, de nem tudjuk magunkról;
suttogunk félelmekről, de nem értjük, mitől félünk, mert az névtelen;
csak sodródunk a vad, nyílt óceánon, és nincs utunk semerre.
Kishúgom.
Fiamnak van apja, de még sincs.
Fiam, apád meghalt.
Most mihez kezdesz? Hogy élsz tovább?
Az apám nem halt meg, akármit mondasz.
De igen, halott.
Hogy szerzel új apát?
Nem, te hogy szerzel új férjet?
Bármelyik piacon akár húszat kapok.
Akkor vedd meg őket, hogy eladhasd mind.
Eszes gyerek vagy, de még sokat kell tanulnod. Eszes gyerek vagy, de még sokat kell tanulnod.
Anyám, apa áruló volt?
Igen, áruló.
Mi az, hogy áruló?
Hát, aki esküdözik és hazudik.
És aki ezt csinálja, az mind áruló?
Mindenki, aki ezt csinálja, áruló, és fel kell akasztani.
Kinek kell felakasztani?
Hát a becsületes embereknek.
Akkor az esküdözők és hazugok mind bolondok,
mert elég esküdöző és hazug van, hogy megverjék és felakasszák a becsületeseket.
- Úrnőm. - Miket mondasz.
Isten áldjon, szép hölgy.
Te nem ismersz, én pontosan tudom, kit tisztelhetek benned.
Sajnos nagy és közvetlen veszély fenyeget.
Fogadd el tisztaszívű jótanácsom:
ne találjanak itt.
El innen, kicsinyeiddel!
Hová szaladjak? Nem tettem semmi rosszat.
De már emlékszem.
Ez a földi világ, ahol a gonoszság arat zajos sikert;
a jótettet meg veszélyes hóbortként könyvelik el.
De nem úgy védekezem-e, ahogy egy nő szokott:
„nem tettem semmi rosszat”?
Hol van a férjed?
Remélem, nem szentségtelen helyen, ahol a magadfajta rátalálna.
- A férjed áruló. - Hazudsz!
- Ne! - Mi, te záptojás?
Ne, ne, ne! Ne!
Ne! Ne! Ne!
Keressünk egy elhagyatott, árnyékos helyet, s sírjuk ki jól magunkat. Keressünk egy elhagyatott, árnyékos helyet, s sírjuk ki jól magunkat.
Inkább markoljuk meg halálos vasunk,
s mint jó bajtársak, mentsük a romlástól jogos örökségünk.
Minden új reggel új özvegyek jajongnak,
új árvák sírnak, új gyász üti arcul a mennyet,
hogy visszhangzik belé, mintha Skócia lelke volna,
s egyetlen szótagban üvöltené ki, mi fáj.
Talán úgy van valóban, ahogy mondtad.
A zsarnokról is, akinek ma már puszta neve sérti nyelvünk, azt hittük, derék ember.
Nézd csak, ki jön itt!
Kedves, jó rokon.
Isten hozott.
Tudom, ki vagy.
Az Úristen hamar megmutatta: nem vagy idegen.
Így legyen, felséges úr.
Változott-e valami Skóciában?
Szegény ország.
Már-már fél szembenézni azzal, mi lett.
Nem hívhatjuk anyánknak, csak sírgödrünknek,
és senkit nem látsz egyszer se mosolyogni, legfeljebb azt, aki nem tud semmiről.
Sóhaj, nyögések, sikolyok tépik a levegőt, sértik a fület, már nem számolja senki. Sóhaj, nyögések, sikolyok tépik a levegőt, sértik a fület, már nem számolja senki.
A vad fájdalom mindennapos lett.
Mi a legújabb gyász oka?
Hogy a gyászhír már nem él egy órát se. Percenként jön az újabb és újabb.
Hogy van a feleségem?
Hát, jól.
És a gyerekeim?
Ők is.
A zsarnok nem háborgatta őket?
Nem, nagy békében voltak, amikor eljöttem.
Miért fukarkodsz a szóval? Mi történt?
Amikor indultam, hogy beszámoljak nektek,
nehéz szívvel,
az a hír járta, hogy sok derék társunk külföldre ment.
Nagyon kell a segítség.
Egy pillantásod katonát teremtene Skóciában, és az asszonyok is harcolnának,
hogy levethessék szörnyű gyötrelmeik.
Vigasztald őket.
Hogy jövünk már.
Anglia kegyesen Siwardot és tízezer emberét adta kölcsön.
Kipróbált harcos az öreg, nincs jobb a keresztény világban. Kipróbált harcos az öreg, nincs jobb a keresztény világban.
Bár viszonozhatnám ezt hasonló vigasszal,
de szavam inkább a puszta levegőbe üvölteném,
ahol nem sérti a fület.
Kinek szól a hír?
Mindenkinek?
Vagy csak egyetlen szívbe markol?
Nincs becsületes lélek, akit ne rendítene meg igazán,
de a történet veleje…
csak rád vonatkozik.
Ha az enyém, ne titkold el. Gyorsan mondd, ki vele.
Nehogy füled örökre elátkozza nyelvemet,
mert ilyen súlyos hangokat még nem hallottál.
Azt hiszem, tudom már.
A váradat megrohanták, s kíméletlenül lemészárolták feleségedet és gyermekeidet.
Ha mindent elmondanék…
téged is meggyilkolt őzgidáid mellé löknélek holt tetemként. téged is meggyilkolt őzgidáid mellé löknélek holt tetemként.
Jóságos Isten!
Hogyan? Barátom.
Ne fojtsd el a bánatod.
Szóba öntsd, ami fáj; a néma gyász csak suttog a nehéz szívnek, s megrepeszti.
A gyerekeimet is?
Asszonyodat, gyerekeidet, szolgáidat: mindenkit, aki élt.
- A feleségemet is megölték? - Ahogy mondtam.
Valami vigasz kell.
Iszonyú bosszúnk legyen az orvosság, hogy a halálos bánatot gyógyítsuk.
Neki nincs gyermeke!
Mindet, azokat a szépeket?
Azt mondtad, mindenkit?
Poklok ragadozója! Mindenkit?
Minden pelyhes csibét a kotlóssal egy fészekölő mozdulattal?
- Harcolj, ahogy férfihoz illik. - Úgy is teszek!
De éreznem is kell, ember vagyok. De éreznem is kell, ember vagyok.
Emlékeznem kell a legdrágábbakra.
Hát letekint a menny, és nem védi őket?
Macduff, bűnöd szörnyű.
Miattad haltak meg.
Gonosz vagy; nem a saját vétkeikért pusztultak, a te hibádból gyilkolták őket.
- A menny adjon nekik békét. - Ez legyen a kardod köszörűje.
Legyen harag a gyászból, a szív háborogjon, ne tompuljon el.
Játszhatnám a nőt könnyes szemmel, beszélhetnék most összevissza,
de inkább az eget kérem, közjáték helyett
hadd legyek főszereplő, szemtől szembe a skót fenevaddal,
tőlem egyetlen kardnyújtásnyira.
Ha szökni próbál…
a menny legyen neki irgalmas.
Mikor járkált utoljára?
Mióta felséges urunk a harcmezőre ment,
láttam, hogy asszonyunk kikel az ágyából, magára kapja hálóköpenyét,
kinyitja a faliszekrényt, papirost vesz elő,
félbehajtja, ír rá valamit, elolvassa,
később pecséttel lezárja, aztán visszatér az ágyába,
de közben végig mélyen alszik.
Álomittas izgalmában
a járkálás és a többi valóban eljátszott mozdulat mellett
mondott is valamit? Hallotta, mit beszél?
Hallottam, uram, de nem ismétlem el.
Sem magának, sem másnak, uram,
mivel nincs tanúm, aki megerősíthetné.
Nézze, itt jön.
Úgy vette fel e szokást, mint ruhát, de az életemre esküszöm, mélyen alszik.
- Nagyon figyeljen. Ne lássa önt! - Látja? A szeme nyitva van.
Igen, mégis minden érzékszerve becsukódott.
Honnan szerezte a gyertyát?
Azt parancsolta, a szobájában mindig világítson valami.
Most mit csinál?
Nézze, hogy dörzsölgeti a kezét.
Néha negyedórán át nem hagyja abba.
Még mindig itt egy folt.
Csönd, mondott valamit.
Tűnj el, átkozott folt! Tűnj el, ha mondom!
Egy… Kettő.
Igen, most jött el az idő, meg kell tenni.
A pokol homályos.
Fúj, uram, fúj, katona és ennyire fél?
Ki tudja meg, ha mi vagyunk hatalmon, és senki sem vonhat felelősségre?
De ki gondolta volna, hogy az öregemberben ennyi vér van? De ki gondolta volna, hogy az öregemberben ennyi vér van?
Fife thánjának volt egy felesége. És hol van most?
Mi az?
Ebből elég volt, uram, elég.
Ajjaj, ezt nem lett volna szabad hallania.
Biztosra veszem, hogy olyat mondott, amit nem lett volna szabad.
Még mindig itt van a vér szaga.
Arábia minden fűszere sem képes megédesíteni ezt a kis kezet.
Micsoda sóhaj!
Nehéz a szív, és fáj.
Ilyen esetem még nem volt. Ilyen esetem még nem volt.
De tudok olyanokról, akik alvajárók voltak, és ágyban haltak meg, beszentelve.
Mindannyiunknak bocsáss meg, Istenem.
Mosd meg a kezed, végy hálóruhát.
Ne sápadozz!
Megint mondom, hogy Banquót eltemették, nem mászhat elő a sírjából.
Rút dolgokról suttognak.
A tett, ha vét a természet ellen, természetellenes a származéka is.
Beteges elme süket párnának suttogja el a titkát.
Lelki segítség kell itt, nem orvosi.
- Most visszamegy az ágyba? - Egyenesen oda.
Kopognak a várkapun. Gyere! Gyere!
Gyere, gyere. Add a kezed.
Amit megtettünk, nem lehet már nem megtenni.
Ágyba.
Miféle erdő ez itt?
A birnami erdő.
Az angol sereg közel van, élén Malcolm és nagybátyja: Siward, és a derék Macduff.
Bosszúvágy lobog bennük.
S a zsarnok mit csinál?
Erősíti Dunsinane magas várát.
Sokan mondják, megőrült, aki nem gyűlöli annyira, vakmerő dühről beszél.
Az biztos: zavaros dolgait képtelen a törvény körén belül tartani.
Már pontosan érzi, mit jelent, hogy orgyilkos vér tapad a kezéhez.
Aki engedelmeskedik még neki, az parancsra cselekszik, nem szeretetből.
Érzi, mit jelent, ha a királyi cím úgy lóg valakin,
mint tolvaj törpén óriás lebernyege.
Az ördög fessen feketére, te tejfölképű átokfajzat!
Honnan vetted a dülledt libaszemet?
- Uram, tízezer… - Liba, gazember?
Katonák, uram. Katonák, uram.
Csipdesd archúsod, kenj egy kis pirosítót a gyávaságra, nyúlszívű fiú.
Miféle katonák, te idióta?
Fulladj meg.
Ez a lepedőarc másokat is félelemre sápaszt.
Miféle katonák, te tejfölös túró?
Könyörgök, az angol hadsereg.
Vidd innen a pofádat!
Seyton!
Rosszul vagyok, ha meglátlak… Hé, Seyton, az anyád…
Ez a támadás vagy felvidít majd, vagy most letaszít.
Eleget éltem.
Az életem száradó holtágba lépett a sárga falevél évszakában,
s az öregség áldásai:
tisztelet, hűség, szeretet, barátok,
nekem nem jut soha.
Seyton, van új hír azóta?
Csak megerősítették, amit hallottál.
Harcolok, amíg a csontomról le nem metszik a húst.
- A kardomat. - Még nincs rá szükség.
Felcsatolom. Küldj ki több lovast.
Pásztázd a környéket. Akaszd fel, aki fél.
Hozd a fegyverem!
Hogy van a beteged, doktor?
A teste egészséges, felséges úr,
a feje van tele sűrű képzelgéssel, nem engedi pihenni.
Gyógyítsd ki ebből.
Hát nincs recepted a beteg elmére,
a bánat gyökereit sem tudod kitépni az emlékek közül,
az agyra vésett zűrzavart kitörölni,
ha a mellkasban a méreg a szívet nyomja, nincs valami édes,
purgáló csodaszer, mitől feledjük, mi gyötör?
Itt a beteg csak önmagán segíthet.
Dobd a kutyáknak a tudományod! Nekem nem kell!
Seyton! Mozdulj!
Addig nem halok meg, semminek sincs vége, míg Birnam erdeje nem jön Dunsinane-be!
Minden katona vágjon egy lombos ágat, s tartsa maga elé.
Igenis, uram!
Csak annyit tudunk, a magabiztos zsarnok szilárdan tartja magát Dunsinane-ben,
és hagyja majd, hogy tábort verjünk.
Ez fő reménye. Ez fő reménye.
Aki szolgálja még, mind kényszerből teszi,
de a szív már hiányzik.
Tűzd ki zászlónkat a külső falra!
Még mindig azt kiáltozzák, „jönnek”.
A vár ereje kikacagja ezt az ostromot.
Hadd heverésszenek itt alattunk, az éhínség, a láz majd felzabálja őket.
Az első összecsapást te vezesd.
Mi a jó Macduff-fal elvégezzük, ha maradna még valami feladat.
Találja meg a zsarnokot csapatunk, Találja meg a zsarnokot csapatunk,
és győzzenek le, hogyha nem harcolunk!
Hát akkor induljon a háború!
Erre! Erre!
Magukhoz kényszerítik, aki a miénk,
másképp merészen, szakállt akasztva
innen mindet hazavernénk.
Közelítünk.
Dobjátok el a lombos ágat, már nem kell leplezni, kik vagyunk!
Beszéljenek a kürtök.
Szavuk felszáll,
harsogva hirdessék: sok vér és halál!
Mi volt ez a zaj?
Asszonyok jajongnak, jó uram.
Már alig emlékszem a félelem ízére.
Volt idő, mikor egy éji sikolytól minden érzékem jegesre fagyott.
S egy rémtörténettől karomon minden szőrszál
külön reszketett, mintha mindben élet volna.
Ki sikoltott?
Uram, meghalt a királyné.
Később kellett volna.
Egy ilyen szó más lett volna más időben.
A holnap és a holnap és a holnap.
Nap telik nap után, mind húzza a lábát
a jegyzett idő utolsó szaváig. a jegyzett idő utolsó szaváig.
És minden tegnap a dohos halálba világított utat nekünk, bolondoknak.
Ne égj, csonka gyertya!
Az élet csupán sétáló árny…
nyavalyás színész, egy órát teszi-veszi magát fönn a színpadon, és elhallgat.
Egy gyagyás meséje…
hang és téboly, és nem szól semmiről.
Kegyelmes uram, azt kéne elmondanom, amit láttam,
de nem tudom, hogyan.
Azért csak mondjad.
Birnam felé néztem, és úgy tűnt,
az erdő elindult felém.
Tégy velem, amit akarsz, ha nem igaz.
Három mérföldre látszik, hogy felénk tart: egy mozgó liget. Három mérföldre látszik, hogy felénk tart: egy mozgó liget.
Ha hazudsz,
az első fára lógatlak fel, elevenen, amíg az éhség le nem szárít.
„Ne félj, amíg Birnam erdeje nem jön fel Dunsinane-be.”
És most az erdő feljön Dunsinane-be.
Mindenki fogjon fegyvert!
Ha megtörtént, amiről ez itt szájalt,
nincs hová mennem, s itt sem maradhatok!
Verd félre a harangot! Riadó!
Bömböljön a szél! Pusztítson a romlás!
Ha meg kell halni, fegyvert fogj, most nincs más.
Mi a neved?
Megrettensz, ha meghallod.
Nem.
Mondj perzselőbb nevet, mint bármely név a pokol fenekéről.
A nevem Macbeth.
A fülem belefájdul: az ördög sem ejthetne ki gyűlöltebb nevet.
De rémisztőbbet se.
Hazudsz, átkozott zsarnok.
Kardommal bizonyítom, mennyire hazudsz!
Hiába, anya szült.
Fordulj ide, pokol kutyája!
Mindenki közül téged kerültelek, menj innen, menj.
Véredből máris túl sok terheli a lelkem.
Nincs mit mondanom.
Az én hangom a kard.
Sebezhető fejekre tartogasd a pengéd. Sebezhető fejekre tartogasd a pengéd.
Engem varázs véd, nem bánthat az, kit anya szült.
Rettegjen az a varázs.
Majd elmondja neked a bukott angyal, akit szolgálsz:
Macduffot idő előtt az anyja méhéből kitépték!
Átkozott legyen a nyelv, ami ezt mondja.
- Nem harcolok veled. - Akkor add meg magad, gyáva!
Nem aláztok meg. Tán Malcolm lába előtt csókoljam a földet?
Átkozzon, köpjön le a csőcselék?
Igen: a birnami erdő feljött Dunsinane-be.
Igen: téged nem anya szült. Itt az utolsó próba.
Támadj, Macduff.
És legyen átkozott, aki először kezd sírni, hogy: „Elég volt!”
Üdv neked, Skócia királya.
Üdv neked, Skócia királya!
WILLIAM SHAKESPEARE DRÁMÁJA ALAPJÁN WILLIAM SHAKESPEARE DRÁMÁJA ALAPJÁN
A feliratot készítette: Speier Dávid Kállay Géza műfordítása alapján
A Lear király idézetet Vörösmarty Mihály fordította.