Kada sueisim vėl audroj?
Lietuj ir darganoj piktoj?
Kada grumtynės baigtos bus.
Kai viens laimės, o kitas žus.
Kur laukt?
Kur tyrlaukis smėlėtas.
Tenai turės ateit Makbetas. Tenai turės ateit Makbetas.
Kas žavinga - tai klaiku.
Skriskim drumzlinu rūku.
Narsuoli, sveikas!
Papasakok karaliui, kaip jums klojos, kada kautynių lauką palikai?
Kas nugalės, neaišku buvo.
Priešai lyg du pavargę bangose plaukikai, tebesigrūmė veltui susikibę.
Nuožmusis Makdonaldas,
kurį pati Lemtis, su šypsena ramia
kaip kekšė
parsidavė nedorėliui.
Karingasai Makbetas (jį pelnytai Karinguoju visi yra praminę),
grūmodamas apnuogintu kardu, dar vis tebegaruojančiu nuo kraujo,
pakilo ir, narsumu sau kelią prasiskynęs, prie nevidono puolė. pakilo ir, narsumu sau kelią prasiskynęs, prie nevidono puolė.
Bet rankos jam nepadavė jisai ir ištarė „sudiev“ tiktai tada,
kai nuo pažiaunių ligi pat juosmens jį perkirto
ir galvą jo aukštai ant mūrų bokšto pasmeigė.
Brangusis gentaini mano. Riteri kilnus.
Vos tik išblaškė kardas teisingumo
judriuosius pėstininkus,
tuoj Norvegas, naujus pulkus, švytruojančius šarvais,
į talką pasikvietęs, vėl mus puolė.
Ar tas labai išgąsdino mūsų karvedžius Makbetą ir Banką?
Labai.
Kiek žvirblis sakalą ar zuikis liūtą.
Jie atrodė man lyg dvi patrankos, kurios naikino priešą.
To nežinau.
Mano žaizdos šaukiasi pagalbos.
Tegul karalių sergėja aukščiausias.
Iš kur, taurusis tane, atvyksti?
Iš Faifo, maloningasai karaliau,
kur vėliava norvegų padangėj plevėsavo ir šiurpu į mūsų vyrus dvelkė. kur vėliava norvegų padangėj plevėsavo ir šiurpu į mūsų vyrus dvelkė.
Patsai visos Norvegijos valdovas, Kodoro išdavikiškąjį taną
pagalbon atsikvietęs, pradėjo kautynes.
Bet jaunas Makbetas ir Bankas, neperveriamais apdengti šarvais,
susirėmė su juo
ir savo kardą su kardu jo maištingu sukryžiavęs, įžūlų priešą parbloškė.
Žodžiu,
mes likom nugalėtojai.
O, laimė.
Nebeapgaus manęs Kodoro tanas.
- Ne. - Greičiau myriop jį.
Klausau.
Karžygį Makbetą
paskirti tuoj į pasmerktojo vietą.
Sesuo, kur tu buvai?
Marinti kiaulių.
O tu, sesuo?
Va, žiūrėkit.
Kas ten? Kas ten?
Pirštas laivo kapitono. Guli laivas jo ant šono.
Būgnas, Būgnas!
Tai Makbetas.
Taip.
Pasistačiusi bures, sietu plauksiu per marias.
Pilka žiurke pasiversiu, jį nutversiu.
Išdžiovinsiu jį kaip šieną. Išdžiovinsiu jį kaip šieną.
Nė su ryto spinduliais...
miegas jam nenusileis.
Taip jis vaikščios lyg apkvaitęs
šešiasdešimt tris savaites.
Mėtys viesulas baisus laivą jo, bet jis nežus.
Mes, už rankų susikibę
apkeliaujame daugybę žemių, jūrų ir krantų.
Šokim, seserys, ratu.
Tris sykius pirmosios garbei.
Ir tris sykius...
Devyni.
Gana.
Burtai užbaigti.
Tokios laimingos ir sunkios dienos aš niekad neregėjau.
Ar toli nuo čia lig Foreso?
Kas jos per vienos, šios klaikios, apiplyšusios būtybės?
Tai lyg ne šio pasaulio sutvėrimai, nors vaikščioja žeme.
Ar gyvos jūs? Ar gali jus pasiekti mūsų balsas?
Pasakykit, jei jūs kalbėti mokat, kas jūs tokios?
Šlovė Makbetui!
Sveikas, Glamio tane!
Šlovė Makbetui! Sveiks, Kodoro tane!
Šlovė Makbetui,
būsimam karaliui.
Kas gi jūs? Ar padarai gyvi, ar tik šešėliai? Kas gi jūs? Ar padarai gyvi, ar tik šešėliai?
Jūs galit amžių pasėlin įžvelgti
ir žinote, kuriam grūdeliui skirta gyvent ir augt, kuriam sunykti žemėj,
tai atsakykit man, aš nebijau rūstybės jūsų, neprašau malonės.
Didesnis ir mažesnis už Makbetą.
Ne toks laimingas, betgi laimingesnis.
Nors pats karaliumi tu nesi, tačiau karaliais bus tavi vaikai.
Šlovė abiem - ir Makbetui, ir Bankui.
Bankas ir Makbetas.
Šlovė abiem.
Palaukite, kalbėkite aiškiau.
Žinai, aš - Glamio tanas. Bet Kodoro?
Kodoro tanas - gyvas ir jaučiasi puikiausiai.
Pasidaryti karalium man lygiai neįmanoma atrodo.
Iš kur šios nuostabios naujienos?
Ir kodėl sustabdėt mus šioj dykumoj pasveikinimo žodžiais pranašingais?
Purslų ir vandeny, ir žemėj esti.
Tai buvo žemės burbulai. Kur jos?
Tai, kas mums atrodė kūnu, staiga lyg dūmas vėjy išsisklaidė.
Kaip gaila, kad išnyko jos taip greit.
O gal mums visa tai pasivaideno?
Gal mes užvalgėme šaknų nuodingų, kurios sukausto smegenis žmogaus?
Tavieji palikuonys bus karaliai.
Tu būsi pats karalius.
Jei aš neklystu, ir Kodoro tanas?
Taip, jos giedojo panašiai. Taip, jos giedojo panašiai.
Kas eina?
Makbetai, tavo žygdarbiai valdovą nudžiugino be galo.
Ir išgirdęs, kaip tu su maištininkais puolei pats kovon,
jis nežinojo, kaip tave pagirti, ir tavimi stebėjosi tylom.
Karalius liepė padėkoti tau
ir jo akivaizdon tave pašaukti, bet atpildo nepasiuntė tau jokio.
Tačiau kaip laidą būsimos šlovės
Kodoro tano titulą šiandieną jis teikia tau.
Didžiai garbingas tane, priimki mano sveikinimus. Didžiai garbingas tane, priimki mano sveikinimus.
Taip nuo šiol tu vadinies.
Nejaugi velnias teisybę sakė?
Kodoro tanas gyvas tebėra, tad kam gi norit jūs rūbais svetimais mane apvilkt?
Tas, kur buvo tanas, gyvas dar,
bet jo gyvybės dienos suskaitytos: jisai pelnytai pasmerktas myriop.
Ar maištininką rėmė jis slapčia,
ar sąjungą su juo sudaręs buvo
ir kasė duobę savajai tėvynei, to nežinau.
Bet, priremtas prie sienos paties jo pripažintų išdavysčių,
jis krito.
Aš jums labai dėkoju.
Glamio ir Kodoro tanas.
Tai tik pradžia. Tai tik pradžia.
Kaip netikėt, jog palikuonys jūsų karaliais bus?
Jei šitaip kalba tie, kurie mane tanu Kodoro skiria?
Per daug jais pasikliaudamas, bematant karališko vainiko įsigeisi
šalia Kodoro titulo!
Bet keista.
Labai dažnai pasiuntiniai tamsos
teisybę sako mums,
idant lengviau į pražūtį įstumti mus galėtų.
Tas įstabusis balsas iš anapus negali nieko blogo lemt nei gero.
Jei bloga lemtų jis, tai kam gi šlovę man žada ši teisinga pranašystė?
Juk aš Kodoro tanas!
Jei gera jis lemia, tai kodėl nepajėgiu pagundai šiurpulingai atsispirti,
ir daužosi į šonkaulius kaip niekad drebėti nepripratusi širdis?
Ką reiškia baimė prieš vaizduotės siaubą,
jei šmėkla žmogžudystės kruvina
taip sukrėtė būtybę mano visą, jog gyvenu paskendęs nujautimuos
ir vien tatai, ko nėr, regiu aplink.
Jei pats likimas sostą siūlo man, tegu jisai mane ir vainikuoja.
Aš nė nekrustelsiu.
Ši diena atrodo man baisių lemčių pilna.
„Aš susitikau su jomis savo pergalės dieną
ir aiškiausiai supratau,
kad jos žino daugiau negu paprastas mirtingasis.
Aš degiau noru smulkiau jas iškamantinėti,
bet jos staiga pasivertė oru ir jame pradingo.
Nespėjus man atsipeikėti iš apstulbimo,
atvyko karaliaus pasiuntiniai ir pasveikino mane kaip Kodoro taną
lygiai taip mane ką tik buvo sveikinusios laumės žiniuonės,
kurios išpranašavo man ateitį žodžiais: „Šlovė būsimam karaliui!“ kurios išpranašavo man ateitį žodžiais: „Šlovė būsimam karaliui!“
Aš nutariau apie visa tat pranešti tau, mano didybės dalininke,
idant tu, žinodama apie laukiančią tavęs šlovę,
galėtum irgi pasidžiaugti mūsų bendra laime.
Paslėpki tai širdyje ir lik sveika.“
Taip, tu esi ir Glamis, ir Kodoras.
Ir būsi tuo, kas tau išpranašauta.
Bet aš labai bijau, kad tavo kraujas
atskiestas pienu žmoniškumo, ir tu keliu trumpiausiu eit nedrįsi.
Tu nori būt galingas ir garsus,
tačiau klasta nelydi tavo norų.
Tu geistumei užkopt garbės viršūnėn, bet likti šventas.
Geistum lošt dorai, bet nedorai laimikį pasiglemžti.
Skubėk čionai,
aš į tave įliesiu tvirtybės savo
ir žodžiu drąsiu
praskinsiu tiesiai taką į karūną.
Ar jau Kodoras nubaustas?
Kilnus valdove.
Aš su vienu žmogumi kalbėjau, kurs liudininkas buvo jo mirties.
Jis pasakojo man, jog atvirai pats tanas pripažino savo kaltę
ir meldė atgailaudamas karalių jam dovanot.
Gyvenimas jo visas nevertas tos akimirkos vienos, kada su juo turėjo atsisveikint.
Jis mirė taip, lyg būtų jau seniai išmokęs mirčiai žvelgti į akis.
Ir tai, kas kiekvienam yra brangiausia, be sielvarto numesti lyg žaisliuką. Ir tai, kas kiekvienam yra brangiausia, be sielvarto numesti lyg žaisliuką.
Nėra pasauly meno, kurs galėtų žmogaus mintis veide jo įskaityt.
O, kaip šiuo vyru aš pasitikėjau.
Brangus gentaini.
Mano sielą slegia nedėkingumo nuodėmė sunki.
Tu taip toli esi pirmyn nužengęs,
jog mano atpildo sparnai greitieji tavęs vis vien pavyti nepajėgs.
Būk sveikas čion atvykęs.
Aš tave užauginau ir stengsiuosi, kad tu pražystum pilnu žiedu.
Mielas Bankai, tu irgi man daug gero padarei,
ir to aš neužmiršiu.
Tad prieiki, tave prispausti noriu prie širdies.
Ir jeigu aš joje tikrai pražysiu, tai visą derlių atiduosiu jums.
Džiaugsmai nebetelpa krūtinėj mano
ir ašarų upeliais veržias lauk. ir ašarų upeliais veržias lauk.
Žinokite, vaikai, gentainiai, tanai
ir mano artimieji:
mes nusprendėm vyriausią sūnų, Malkolmą palikti sosto įpėdiniu
ir nuo šiolei jį
Kamberlendo princu pavadinti.
Tačiau garbė ne jam vienam skirta:
malonė mūsų lyg žvaigždė nušvis visiems, kurie tik bus to nusipelnę.
Keliaukim Invernesan kuo greičiau sustiprint saitų mūsų bičiulystės.
Leiskit man skelbėju būti jūsų atvykimo
ir šia naujiena malonia pradžiugint žmonos ausis.
Brangus Kodorai!
Tad einam paskui tą, kurio švelnumas mum stengiasi užbėgti už akių.
Už jį nėra geresnio giminaičio.
Kamberlendo princas.
Štai tas akmuo, kurs man pastoja kelią: Štai tas akmuo, kurs man pastoja kelią:
kad nesuklupčiau, turiu jį peršokti.
Gesinkit šviesą, žvaigždės.
Ir nežiūrėkit savo ugnimis į juodą mano užmačių bedugnę.
Vakarop atvyks karalius.
Tu kliedi? Juk drauge su juo Makbetas?
Prašau atleist, tanas atkeliauja.
Ir vienas iš mūsiškių uždusęs pranešė.
Priimkit jį. Mums atnešė jisai svarbių naujienų!
Netgi juodas varnas
ir tas man kranksi apie Dunkano greitą atvykimą į manąją pastogę.
Eikit čia, o paslaptingos dvasios pražūties.
Išraukit mano moterišką širdį
ir nuo galvos lig kojų visą kūną pripildykite siautulio kraupaus.
Sutirštinkite kraują man.
Užtvenkit užuojautai ir gailesčiui kelius, Užtvenkit užuojautai ir gailesčiui kelius,
kad sąžinės graužimas nepakirstų siaubingo mano ryžto,
kad ranka nesudrebėtų veiksmo valandoj.
Nematomieji demonai žudynių,
atskriskit čia ir iš krūtų manųjų
ne pieną - tulžį gerkite dabar.
O, nusileisk, juoda, gūdi naktie, ir, pragariškais dūmais apsisiautus,
užklok žaizdas, kad mano peilio ašmens matyt jų negalėtų,
kad dangus, pažvelgęs pro tamsos skraistę, neriktelėtų man: „Sustok! Sustok!“
Didysis Glami.
Ir Kodoro tane. Ir Kodoro tane.
Tu, kurį likimas pažadėjo išaukštint dar labiau.
Tavasis laiškas iš dabarties pilkos mane išplėšė
ir nunešė toli už jos ribų. Man ateitis vaidenasi.
Brangioji,
šį vakarą atvyks čionai Dunkanas.
O vėl išvyks kada?
Turbūt rytoj.
Ne, šio „rytojaus“ saulė nematys.
Tavasis veidas, tane, kaip knyga, kur įstabių dalykų parašyta.
Bet jeigu nori tu kitus apgauti, tai stenkis pats į juos būt panašus.
Iš mostų, žvilgsnių ir kalbos atrodyk
nekaltas kaip gėlė, tačiau po ja tegu gyvatė slypi.
Mūsų svečią mes pavaišinsime.
Aš pasistengsiu, kad ši naktis nežūtų mudviem veltui, Aš pasistengsiu, kad ši naktis nežūtų mudviem veltui,
nes vien tiktai nuo žygio šios nakties
priklauso dienos mūsų ateities.
Tik žvelk į žmones akimi džiaugsminga:
per daug niūriam atrodyt pavojinga.
O kitką sutvarkysiu aš pati.
Žavingoj vietoj stovi ši pilis.
Dvelkimai oro švelnūs ir malonūs giedrias pajautas mūsų glamonėja.
O štai ir vasaros viešnia - kregždė,
bažnyčių įnamė.
Kur ji gyvena, tenai dangus alsuoja ramumu.
Ir tu nerasi aukštoje pastogėj iškyšulėlio, kampo ar briaunos,
kur nekabotų su šeima jauniklių kregždės namelis.
Šitie paukščiai suka sau gūžtas ten, kur gaivus ir grynas esti oras. Šitie paukščiai suka sau gūžtas ten, kur gaivus ir grynas esti oras.
Brangioji šeimininke.
Kartais meilė mums rūpesčių suteikia nemažų.
Bet vis dėlto už ją dėkingi mes. Už savo rūpesčius visus dėkokit mums.
Lai dievas jums atlygins.
O kur Kodoro tanas?
Įkandin mes lėkėm, jį tikėdamies pavyti,
tačiau jis geras raitelis. Jo meilė tarytum žirgas, varomas pentinų,
greičiau už mus jį atnešė namo.
Gražioji ir taurioji šeimininke, šiam vakarui atvykome pas jus viešnagėn.
Paduokit ranką.
Ir eime pas taną.
Jei viskas tuo galėtų pasibaigti, atidėliot nebūtų man prasmės.
Jei žmogžudystės pėdsakai pranyktų
drauge su ja pačia,
ir vienas smūgis suteiktų trumpą laimę bent čionai,
šioj amžių seklumoj, šioj amžių seklumoj,
ar man rūpėtų, kas bus anam pasaulyje?
Bet ne, mes turime prieš teismą stoti žemėj.
Nespėjus žygio kruvino atlikti,
tuoj ant tavęs jo baisūs vaisiai kris.
Ir iš bejausmių rankų teisingumo
tau teks pačiam išgerti tuos nuodus, kuriuos tu paruošei kitam.
Karalius man šventas dvigubai.
Juk aš esu jo giminaitis ir pavaldinys.
Bet to dar maža:
aš - jo šeimininkas,
ir žmogžudžiui duris užtrenkt turėčiau, o ne galąst prieš svečią savo peilį.
Be to, Dunkanas - toks švelnus valdovas
ir savo vardą neša taip aukštai,
kad jo dorybės angelų trimitais
už mirtį jo siaubingą šauksis keršto.
Ir gailestis lyg kūdikis nekaltas, pagautas viesulo
kaip cherubinas, skrendąs dangaus nematomais žirgais,
žmonių akims atskleis piktadarystę ir ašarose vėjus paskandins. žmonių akims atskleis piktadarystę ir ašarose vėjus paskandins.
Aštriais pentinais akina mane garbės nepažabojamas troškimas,
kurs pasistos piestu ir, žemėn griuvęs, mane prislėgs.
Kas girdėti naujo?
Jo vakarienė jau beveik baigta.
Ar jis manęs ieškojo?
Argi nežinai?
Palikim šį sumanymą.
Jis dar neseniai apibėrė mane malonėm savo.
Širdyse žmonių šlovė manoji spindi tartum auksas.
Man tas spindėjimas yra brangus,
ir aš taip greit užtemdyt jo nenoriu.
Kur dingo tavo polėkiai šaunieji? Matyti, buvo jie tada girti,
paskiau atsikvošėjo
ir dabar, iš siaubo pažaliavę, bailiai žiūri į savo seną kvaitulį.
Nuo šiol tikėsiu lygiai tiek ir tavo meile.
Žinau, drąsos tau mintyse netrūksta, bet kurgi dingsta ji, kai reikia veikt? Žinau, drąsos tau mintyse netrūksta, bet kurgi dingsta ji, kai reikia veikt?
Tu trokšti gauti tai, kas tau atrodo šiame gyvenime aukščiausias gėris,
tačiau jauti, kad tu bailys.
Pasakęs „Aš noriu“, tyliai murmi: „Nedrįstu“ lyg patarlėj katė.
Nurimki.
Visa, kas valioje žmogaus, aš padarysiu. Tas ne žmogus, kuris pranoks mane.
Koksai gi nelabasis liepė tau atverti man užsimojimą šitą?
Tikrai žmogum buvai tuomet, kada geidei įvykdyt savo norą.
Ir dvigubai būsi žmogumi, jei pasirodysi esąs didesnis, negu buvai tada.
Man teko žindyti,
ir aš žinau, ką reiškia meilė kūdikiui savajam.
Aš vis tiek pat, nuo jo burnos švelnios
atplėšus krūtį, galvą jam praskelčiau,
jei būčiau tik prisiekusi bent kartą tai padaryt, kaip tu prisiekei man.
O jei nepasiseks?
Nepasiseks?
Gerai įtempk stygas pasiryžimo - ir pasiseks.
Kada užsnūs Dunkanas,
pailsęs po kelionės varganos, pailsęs po kelionės varganos,
aš jo pažus nugirdysiu vynu,
kad atmintis, sargybinė jų proto,
iš smegenų išrūktų tarsi dūmas.
Kai jie, užmigę kiaulišku miegu, be sąmonės gulės lyg negyvi,
galėsim padaryti su karalium, kas mums patinka.
Paskui visa tai ant pasigėrusių tarnų suversim,
ir mudviejų nusikaltimo naštą turės pakelti jie.
Gimdyki man vien berniukus.
Iš tavojo metalo tik vyrus kalt.
Kai miegančius tarnus mes aptaškysime krauju Dunkano,
kurį jų durklais būsime nudobę, kiekvienas pagalvos:
štai žmogžudžiai!
O ypač, kada išgirs,
kaip mes apraudame velionį sielvartingai.
Aš pasirengęs.
Žygiui lemiamam visi kaip vienas raumenys įsiręžę.
Eime! Padėk man, šypsena saldi, Eime! Padėk man, šypsena saldi,
pridengti klastą, paslėptą širdy.
Mėnulis dingo. Kelintą išmušė - aš negirdėjau.
Jis leidžiasi vidunaktį.
Man rodos, dabar vėliau.
Paimki mano kardą.
Dangus taupumą rodo.
Visos žvakės ten užpūstos.
Sunkus kaip švinas miegas mane slegia, bet gult nenoriu.
Dvasios gailestingos, nuvykit nuo manęs piktas mintis,
kurios sapnų keliais ateina sielon.
- Duok mano kardą. Kas ten? - Draugas.
Jūs dar nemiegat, sere? O karalius jau ilsisi šiandieną.
Nusiteikęs jis buvo taip, kaip niekados,
ir jūsų visus tarnus dosniai apdalino.
Deja, mes jo nelaukėme atvykstant ir negalėjom savo vaišingumo
parodyti kaip reikiant.
Viskas buvo puikiai.
Aš sapnavau šią naktį tris pranašingas seseris,
kurios tiesos bent kiek jums atskleidė.
O aš nė negalvoju apie jas.
Tačiau, patogią susiradę valandėlę,
mes apie tai vėliau pasišnekėsim,
jei jūs sutiksit.
Visada, mielai.
Ramios nakties.
Dėkoju, sere. Jums taip pat.
Įspėki šeimininkę,
kad jinai, man gėrimą paruošus, neužmirštų paskambinti.
Ką aš čionai matau? Nejaugi durklą?
Ir rankena į delną atgręžta.
Leisk
man tave paimt.
Tu nesiduodi, bet ir pradingt nenori iš akių.
O gal tai vien regėjimas kraupus?
Vien durklo neapčiuopiamas paveikslas,
sužadintas įkaitintos vaizduotės?
Bet aš tave regiu,
ir savo rankoj tebejaučiu kaip ir tą, kurį dabar ištraukiau.
Tu man esi vadovas kelyje,
ir aš tavęs ieškojau savo žygiui.
Jei nepablūdo mano akys dar, vadinas, jų galia aštresnė tapo
už jutimus visus.
Štai, vėl matau:
nuo tavo ašmenų lašnoja kraujas, pirmiau nebuvo jo.
Ne, netiesa.
Tai kruvino sumanymo vaiduoklis man gąsdina akis.
Kietoji žeme, tu neklausyk manųjų žingsnių garso,
kad akmenys žmonėms neišplepėtų, kur aš einu.
Greičiau, aš pasiryžęs.
Varpas šaukia.
Dunkanai, negirdėk jo liūdno aido, kuris tave į dangų gal nuves
ar nugramzdins į pragaro gelmes.
A!
Ramybė. Ramybė.
Tai apuokas,
vidunakčio gūdusis varpininkas, labos nakties mums niauriai palinkėjo.
Jis - ten.
Tai, kas jų karštį svaiguliu atšaldė,
man suteikė drąsumo ir ugnies.
Plačiai atvertos durys.
Užmiršę savo pareigas, tarnai girti sau knarkia.
Amen.
Aš nuodų į vyną jiems įmaišiau,
ir jų gyvybė stojo
į žūtbūtinę kovą su mirtim.
Vajė!
Nejaugi jie pabudo ir nepavyko jam?
Pavojai glūdi ne darbuose, o kėsluose.
Tyliau.
Aš durklus jų ištraukiau iš makščių, ir jis surasti juos tikrai turėjo. Aš durklus jų ištraukiau iš makščių, ir jis surasti juos tikrai turėjo.
Brangusis vyre.
Viskas padaryta.
Tu negirdėjai triukšmo?
- Kada? - Dabar.
- Kai aš lipau žemyn? - Taip.
Girdi?
Liūdnas vaizdas.
Aš nieko liūdno nematau. Kvailystė.
Pro miegą sukvatojo vienas jų,
o kitas jų sušuko: „Žmogžudys!” ir jie atbudo.
Aš ten pat stovėjau klausydamas.
Bet, sukalbėję maldą, jie vėl užmigo tuoj.
Lai jie sau guli.
„O dieve, gelbėk mus!“ - suriko vienas.
antrasis tarė „amen“
lyg būtų staiga pamatęs budelį.
Stebėjau siaubą jų, bet neįstengiau į jų „dieve, gelbėk mus“, atsakyti „amen“.
Nesijaudink.
Tačiau kodėl ištarti žodžio „amen“ negalėjau?
Nors pats buvau palaiminimo reikalingas, bet man įstrigo „amen“ gerklėje.
Per daug galvot neverta apie tai,
nes šitaip galima išeit iš proto. nes šitaip galima išeit iš proto.
Man pasirodė, jog kažkas suriko: „Atbuskit!
Miegą užmušė Makbetas!“
Nužudė jis nekaltą miegą,
kuris pagydo širdyje žaizdas,
kurs vakare, kada diena numiršta
ir rūpesčių surizgęs kamuolys išsivynioja, prakaitą vargų nuplauna
- ir mūsų prigimtį gaivina. - Ką nori pasakyt?
Po visą rūmą aidėjo šauksmas jo: „Atbuskit!
Glamis nužudė miegą, ir todėl nuo šiolei Kodoras niekuomet nebemiegos.
Nebemiegos Makbetas niekada!“
Bet kas gi rėkė taip?
Kilnusis tane, tu šaunų savo ryžtą skandini
juodų minčių bedugnėje.
Eik, nusiplauki vandeniu rankas, kad šių klaikių dėmių ant jų neliktų.
Kam durklus tuos atsinešei čionai?
Jiems ten vieta. Eik, juos atgal padėk ir miegančius tarnus krauju ištepki.
Aš neisiu. Man baisu net pagalvot, ką aš esu padaręs.
Argi drįsiu pažvelgti vėl?
Dvejotojau suglebęs.
Paduok man durklus. Paduok man durklus.
Miegas ir mirtis - paveikslai tik.
O nupieštų velnių maži vaikai tebijo.
Pažų veidus išgražinsiu krauju: tegu atrodo, kad tai yra jų darbas.
Mano rankos - tokios spalvos kaip ir tavo. Tik širdis ne tokia išblyškusi.
Kas ten beldžias?
Kiekvienas garsas gąsdina mane.
Šios rankos? Jos man išplėš akis.
Ar vandenynai didžiojo Neptūno nuplaus jų kraują?
Ne, ranka manoji, bangas žaliųjų marių palytėjus,
jas purpuru bematant nudažys.
Žinoti tai, ką padariau. Verčiau visai savęs man nežinoti.
Prižadink, jei gali, Dunkaną! Prižadink, jei gali, Dunkaną!
Daužyk!
Daužo kaip pašėlę.
Jei ties pragaro vartais irgi stovėtų sargas,
dažnokai tektų jam sukioti raktą.
Dun! Dun!
Kas ten, kad tave kur Belzebubas?
Tai ūkininkas: jis laukė nesulaukė riebaus pelno ir pasikorė.
Prašom. Teks už nuodėmes paprakaituoti!
Dun, dun.
Tai melagingas liudytojas. Lengvai jis liudydavo „už“, ir „prieš“.
Melagis, bet įlįsti rojun vis dėlto neįstengė.
Įeik, sukčiau!
Dun, dun. Kas ten?
Tai anglų siuvėjas, atsiųstas čia už tai, kad vogė medžiagą nuo prancūziškų kelnių.
Labai prašau! Čia tu galėsi prisišildyti savo prosą.
Dun, dun. Neduoda ramybės.
Bet juk ši vieta pragarui netinka - čia per šalta.
Nenoriu daugiau būti velnio durininku. Ne!
Nepašykštėkit už varstymą.
Drauguži, vėlai vakar nuėjai gulti, kad tavęs negalima niekaip prikelti?
Taip, sere, mes vakar ūžėm iki antros gaidgystės.
O nuo vyno, sere, bematant atsiranda trys dalykai.
- Kas gi tai per dalykai? - Rausta nosis, miegas ir noras šlapintis.
Vynas sužadina ir kitokių norų, bet pats jisai užkerta jiems kelią.
Girtumas mulkina mūsų aistras:
jis uždega jas ir čia pat užgesina,
jas sukelia - ir čia pat sutramdo,
liepia joms laikytis, bet nepalaiko jų. liepia joms laikytis, bet nepalaiko jų.
Pagaliau jis užmigdo jas ir, šitaip apmulkinęs, pasišalina.
Šią naktį tu, atrodo, daug išgėrei.
Labas rytas.
Karalius dar neatsikėlęs, taurusis Tane?
Dar ne.
Jis liepė man prižadint jį vos švintant. Bijau, ar tik nebūsiu pavėlavęs.
Aš leisiu sau įeit, kaip liepia pareiga.
Karalius iškeliauja šiandien?
Taip. Jisai pasakė, jog išvyks.
Naktis audringa buvo.
Ten, kur mes miegojom, nuplėšė vėtra kaminus nuo stogo.
Man pasakojo žmonės, kad ore skrajojo keistos aimanos mirties Man pasakojo žmonės, kad ore skrajojo keistos aimanos mirties
ir išgąstingas balsas pranašavo baisius maištus ir tūkstančius pavojų,
pakibusių ant mūsų.
Tamsybių paukštė...
- Jūsų didenybe? - ...kiaurą naktį klykė.
Net sako, jog žemė, tarsi drugio krečiama, drebėjo.
Šiurpi naktis, tikrai.
Siaubas, siaubas!
Jam išreikšti liežuvis ir širdis per daug silpni.
- Kas atsitiko? - Pragaro niekšybė.
Į pateptąją viešpaties šventovę įdūkęs įsibrovė žmogžudys
ir pasigrobė gyvastį iš jos.
Jo didenybės?
Įeikit kambarin - ir jus apakins nauja Gorgonė.
Žodžių trūksta man. Pasižiūrėkit patys ir tada kalbėkite.
Greičiau atbuskit! Kelkit ir skambinkit varpais!
Galvažudystė ir klasta!
Lyg kapų vaiduokliai pakilkite ir eikit pasinerti į siaubo jūrą! Lyg kapų vaiduokliai pakilkite ir eikit pasinerti į siaubo jūrą!
Bankai, Donalbeinai! Malkolmai! Buskit!
Greičiau! Pažvelkit į baisų vaizdą teismo paskutinio!
Malkolmai! Bankai!
Jei būčiau bent prieš valandą numiręs,
būčiau baigęs laimėje dienas.
Dabar
nerūpi niekas man pasauly. Aplinkui - tuštuma.
Kas čia įvyko?
Kad šie trimitai klaikūs šaukia tuos, kurie šioje pastogėj miega?
- Palaidota didybė ir šlovė. - Sakyk, sakyk!
Gyvybės vynas išpiltas,
ir paliko taurėje vien nuosėdos.
Bankai.
Užmuštas karalius mūsų.
Vargas man!
- Nejaugi šiuos namuos? - Visur skaudus vienodai šitas smūgis.
- Kas per nelaimė čia? - Tave užgriuvo ji. Tu nežinai?
Gaivinantis šaltinis tavo kraujo išseko, Gaivinantis šaltinis tavo kraujo išseko,
jo versmė nebegyva.
Karalius, tavo tėvas
nužudytas.
Kas gi nužudė jį?
Matyt, tarnai, kurie ten pat miegojo.
Jų rankas ir veidus dengė kraujas.
Ir vis dėlto gailiuosi, kad įtūžęs nudėjau juos.
Už ką?
Ar gali būt žmogus tuo pat metu sujaudintas,
įširdęs ir ramus? Būt ištikimas savo pareigoms ir šaltas, abejingas?
Niekuomet.
Many pakilęs jausmas nežabotas užbėgo už akių vangiajam protui.
Prieš mane gulėjo Dunkanas,
jam puošė kraujas odą sidabrinę.
Kur žaizdos atsivėrusios atrodė lyg vartai pražūties.
Ten pat miegojo karaliaus užmušėjai, nudažyti jų amato spalva, Ten pat miegojo karaliaus užmušėjai, nudažyti jų amato spalva,
numetę durklus, aplipusius sukepusiu krauju.
Ar rasit žmogų, kurs, širdy meilingoj pakankamai turėdamas drąsos,
susivaldytų, neįrodęs darbu savosios meilės?
Padėkit ledi.
Pridenkime nuogybę savo kūno
ir susirinkim vėl po to draugėn
aptarti ir kaip reikiant apsvarstyti šios kruvinos piktadarystės.
Kodėl gi mudu stovime nebylūs,
nors esame skaudžiausiai paliesti?
Išjokime.
- Dar mūsų ašaroms ne laikas lietis. - Nelikime su jais.
Vaidint nebūtą sielvartą juk moka tik veidmainiai.
- Aš Anglijon vykstu. - O aš į Airiją.
Saugumo dėlei verčiau pasukime keliais skirtingais. Saugumo dėlei verčiau pasukime keliais skirtingais.
Čia peiliai kyšo
už šypsnių meilių.
Ir patys artimiausi giminaičiai - didžiausi kraugeriai.
Strėlė baisioji tebeskrenda,
reik pasisaugot jos.
Netarę nė „sudie“, greičiau ant žirgo.
Štai ir mielas Makdafas.
Ir kas šiame pasauly naujo?
Ar žinoma, kas tai padarė?
Tie, kuriems Makbetas atėmė gyvybę.
Baisi diena. Ir ko gi jie tikėjos?
Jie buvo papirkti.
Malkolmas ir Donalbeinas,
karaliaus sūnūs, pabėgo,
ir šešėlis įtarimo ant jųjų krito.
Dabar tikriausiai sostas atiteks Makbetui?
Jis apgarsintas karalium ir jau išvyko Dunsinaną vainikuotis.
Tu - į Dunsinaną?
Ne, broli, aš į Faifą.
Na...
Aš - į Dunsinaną.
Laimingai. Jums linkiu geros kloties.
Kad tik nereiktų po kelių dienų sugrįžti vėl prie drapanų senų.
Tegu dargana ūžia ir kriokia Tegu dargana ūžia ir kriokia
Tu galvos nepamesk, būk ramus
Ant likimo žiauraus nerūgoki
Nors kasdien tave plaktų lietus
Paskutinius septyniasdešimt metų aš neblogai atsimenu.
Jų bėgy mačiau aš
daug dalykų įstabiausių ir negandų šiurpių,
bet jie visi prieš šitą naktį - menkniekis.
Taip, tėvai.
Surūstintas dangus
grūmoja žmogui už kruvinus jo darbus. grūmoja žmogui už kruvinus jo darbus.
Nors dieną skelbia laikrodis,
tačiau juoda naktis dangaus žibintą gaubia.
Matyti, šviesą pavergė tamsa,
šešėly paskandino žemės veidą, ir susigėdusi diena
nedrįsta jį spinduliais gaivinančiais bučiuot.
Man tai atrodo keista ne mažiau kaip vakarykštis įvykis.
O štai antradienį aną aukštoj padangėje staiga
pelių medžiotoja pelėda užpuolė šaunų sakalą - ir tas negyvas krito.
Nuostabu taip pat, jog net žirgai Dunkano greitakojai,
visos jų veislės pažiba ir grožis,
pasiuto ir, išlaužę arklides,
kaip viesulas išbėgo į laukus
nelyginant maištaudami prieš žmogų.
Girdėjau, jie apkramtė vienas kitą. Girdėjau, jie apkramtė vienas kitą.
Taigi, esi
karalius ir Kodoras,
Glamis...
Dabar turi tu visa, ką žiniuonės tau žadėjo.
Vieno tik bijau: kad nešvariu būdu tatai laimėjai.
Bet buvo pasakyta, jog vainikas turės išslyst iš palikuonių tavo,
ir jog patsai aš būsiu pranokėjas ilgos eilės karalių.
Jeigu laumės išpranašavo tiesą
tau, Makbetai, ir jeigu jų lėmimai išsipildė,
kodėl gi jos negali būt
ir man orakulu vilties?
Bet cit. Nė žodžio.
Štai mūs brangiausias svečias.
Be jo didžiajam mūsų pokylyje būtų
nyku ir tuščia.
Šįvakar mes keliam puotą iškilmingą, sere, ir jus maloniai kviečiame į ją. Šįvakar mes keliam puotą iškilmingą, sere, ir jus maloniai kviečiame į ją.
Ar jūs popiet išjojat?
Taip, valdove.
0 mes kaip tik norėjome šiandieną
išgirsti sueigoje jūsų balsą, kuris toksai vertingas ir svarus.
Bet mes tai atidėsime rytojui.
Toli ketinat joti?
Taip toli, jog vos suskubsiu grįžti vakarienei.
Ir jeigu mano žirgas nepaspaus,
tai aš turėsiu valandą ar kitą kelionei pasiskolint iš nakties.
Tiktai nepavėluokite į puotą.
Valdove, būkit tikras.
Ar girdėjot, abudu broliai išgamos paspruko į Angliją ir Airiją.
Tenai jie visiems neigia savo žmogžudystę.
Bet apie tai rytoj mes pakalbėsim,
kada sueisime čionai aptart valstybės reikalų, kurie mus šaukia.
Sudie. Laimingai. Laukiam grįžtant jūsų.
Ir Fliensas išjoja?
Taip, valdove.
Tai skubėkit ant žirgų eikliųjų. Tegu jie nepristinga ištvermės
ir greitai neša raitelius.
Sudie.
Ar jau tie žmonės čia?
Taip, valdove.
Vakar mes, rodosi, kalbėjom?
- Taip. - Taip, valdove.
Jūs apgalvojote žodžius manuosius?
Žinokite, tai Bankas lig šiol jus engė,
o anaiptol ne aš,
kaip jums vaidenos.
Per paskutinį pašnekesį mūsų tuo įsitikinote, aš parodžiau.
Kas taip ilgai jus niekino ir spardė, kas dūmė jums akis, kieno ranka
jus bandė savo įrankiu paversti ir darė tiek niekšybių įvairių,
jog paskutinis pusprotis ir mulkis turėtų pasakyt:
„Tai Banko darbas.“
Tiesa, taip jūs šnekėjote.
To maža. Griebiausi žygių tolesnių ir jus atsikviečiau aš vėlei pas save. To maža. Griebiausi žygių tolesnių ir jus atsikviečiau aš vėlei pas save.
Atrodo, esate apdovanoti begaline kantrybe, jei sutinkat užmiršti nuoskaudas
ir lyg šventi
bevelijate melstis už sveikatą ir už laimingus palikuonius to,
kurio sunki ranka duobėn jus stūmė ir elgetaut paleido jūsų brolius?
Mes esame, valdove, irgi žmonės.
Taip, sąrašan žmonių jūs įtraukti.
Jei tarp gyvųjų priklauso jums vieta ne paskutinė, sakykit man,
ir tąsyk aš atlikti jums pavesiu tokį žygį,
kuris nušluos pikčiausią jūsų priešą.
Valdove, aš patyriau
pasaulyje tiek antausių ir niuksų,
jog viską padarysiu, kad tiktai galėčiau tulžį ant žmonių išgiežti.
Aš irgi.
Esu numaitotas likimo, tiek nukamuotas negandų esu,
jog net gyvybe savo rizikuosiu, kad žūčiau ar laimėčiau.
Judu žinot, kad Bankas - jūsų priešas.
Taip, valdove. Taip, valdove.
Jis lygiai priešas man.
Ir toks baisus,
jog kiekviena jo gyvasties akimirka tarytum peilis gyvybę mano kerta!
Tiesa, aš jį galėčiau atviru būdu pašalinti iš kelio
ir sakyti, kad šitokia yra valia manoji, tačiau taip elgtis nedera,
nes nenorėdamas netekt bendrų bičiulių meilės,
aš stengiuos ne be pagrindo nuslėpti šį reikalą nuo viešumos akių.
Valdove, išpildysim jūsų paliepimą.
Nors mūsų gyvybės...
Dega pasiryžimas jūsų akyse.
Šįvakar viską reikia padaryti, atokiai nuo pilies.
Atminkite, jog ant manęs šešėlis neturi kristi.
o kad jūsų darbo paskui netektų vėl taisyt ir lopyt,
nukaukite ir Fliensą kartu.
Valdove, mes jau esam apsisprendę.
Aš judu pasikviesiu.
Ar Bankas jau išvyko?
Taip, mano ponia; ir sugrįš prieš naktį.
Mano valdove.
Kodėl tu nuolat vienas,
svajonėm liūdesingom apsisupęs?
Tos visos tavo mintys turi mirt kartu su tuo, kuris jau nebegyvas.
Ar apsimoka apie tai galvoti, ko atstatyt nėra jokios vilties?
Kas padaryta, to nebegrąžinsi.
Mes sužeidėm gyvatę, bet jos nepribaigėm.
Jinai atgis
ir savo geluoniu pradės bejėgiam mūsų apmaudui grūmoti.
Nors būtų mums kur kas lengviau dabar su mirusiais ilsėtis,
negu jausti, kaip sopulio nagai tau drasko sielą. negu jausti, kaip sopulio nagai tau drasko sielą.
Kape Dunkanas guli.
Jis ramiai sau miega po gyvenimo audrų,
Ir nei klasta, nei išdavystė, nei plienas, nei nuodai,
nei priešo smurtas nebaisūs jam.
Klausyk, brangusis vyre, išlyginki raukšlėtą savo kaktą,
ir su svečiais šiandieną vakare būk linksmas ir šnekus.
Skorpionų man pilna širdis, mieloji žmona.
Tu gi žinai pati, kad Fliensas ir Bankas dar gyvi.
Prigimtimi karališkąja savo jis nenorom baimę įkvepia visiems.
Jisai drąsus.
Bet jo drąsa plieninė sulydyta yra su išmintim,
kuri tarnauja kelrodžiu saugiu jo širdžiai narsiajai.
Išskyrus jį, nėra žmogaus, kuris mane baugintų.
Užtenka.
Išgirdęs, jog mane karaliumi žiniuonės pavadino,
jis ėmė reikalauti atkakliai jam atsakyt. jis ėmė reikalauti atkakliai jam atsakyt.
Ir pranašingos laumės paskelbė jį didžiuoju pranokėju karalių giminės.
Tik mano galvą jos vainiku bergždžiu apvainikavo
ir įteikė man skeptrą nenaudingą,
kuris pateks į svetimas rankas,
aplenkęs mano sūnų.
Jeigu taip, vadinas, Banko įpėdinių garbei aš savo sielą sutepiau.
Dėl jų aš gerąjį Dunkaną nužudžiau.
Nuodų pripyliau į ramybės taurę
ir savo dvasios amžinąjį perlą atidaviau visos žmonijos priešui,
kad Banko padermė,
kad palikuonys jo karaliais būtų!
Tačiau ir jų dalia yra mirtinga.
Taip, dar ne viskas žuvo.
Jie yra pažeidžiami, todėl nenusiminki.
Anksčiau, negu šikšnosparnis suspės apskrist aplinkui sienas vienuolyno
ir kietasparnis vabalas, išgirdęs įsakymą Hekatės rūškanos,
praneš lyg varpas gaudesiu mieguistu artėjimą raminančios nakties,
turės įvykti darbas šiurpulingas. turės įvykti darbas šiurpulingas.
Kas būtent?
To neklauski, balandėle,
vėliau tau bus kuo pasidžiaugti.
Ateik, naktie akloji,
dienai gailestingai niauria skraiste švelnias akis uždenki
ir kruvina nematoma ranka
sutraukyk siaubo pančius, nuo kurių man veidas bąla.
Tamsuma tirštėja.
Į juodą girią nulėkė varnai.
Visi, kam švietė saulė maloninga, nuvargę pasinėrė į sapnus,
tiktai nakties klajūnai tyko grobio.
Mano žodžiai stebina tave? Nusiraminki ir žinok:
klasta klastoj stiprybės semia visada.
Kas liepė tau prie mūsų prisijungti?
Makbetas.
Galim juo pasitikėti. Jisai juk žino, ką mes veikiam čia,
ir kas mums pavesta.
Lik su mumis.
Žibintas. Žibintas!
Duokš žibintą, sūnau.
Šią naktį bus lietaus.
Tegu palyja.
Fliensai!
Bėk, Fliensai, bėk!
Nukautas vienas tik, sūnus pabėgo. Nukautas vienas tik, sūnus pabėgo.
Mes vos pusiau atlikom savo darbą.
Tiek to. Eime pranešt, kiek padaryta.
Ką pasakysi tu, kodėl Makdufas atvykt į mūsų puotą atsisakė?
- Ar tu siuntei ką nors pakviesti jo? - Jūsų didenybe.
Kiekvienas jūsų žino savo vietą, tad sėskite.
Džiugu matyt man jus visus - nuo pirmo ligi paskutinio.
Tegu linksmybės liejasi, išgerkim.
- Tau ant veido kraujas. - Tai kraujas Banko.
Kur kas geriau, kad jis ant veido tau negu jo gyslose.
Jis sutvarkytas?
Aš jam gerklę perpjoviau, valdove.
Tu - geriausias skerdikas.
Ir tas, kuris padarė panašiai su Fliensu.
Jei šitas darbas tau priklauso irgi, meistras tu esi.
Kilnus valdove...
Fliensas pabėgo.
Aš vėl sergu, o jau buvau pasveikęs.
Bet ar dėl Banko galim būt tikri?
Taip, taurus valdove.
Jis guli griovyje, jam dvidešimt gilių žaizdų galvoj,
kurių pati mažiausia - mirtį neša.
Sena angis sutraiškyta,
bet gyvačiukas - bejėgis. Tačiau laikui bėgant,
jam atsiras ir dantys, ir nuodai.
Eikit gulti.
Karaliau, kur žvalumas jūsų dingo? Karaliau, kur žvalumas jūsų dingo?
Kur šeimininko maloni šneka.
Telydi jūsų gerą apetitą savijauta gera ir sveikata.
Tikrai.
Mes prašom sėstis jūsų didenybę.
Čia būtų susirinkęs visas žiedas šios karalystės,
jeigu savo tarpe nepasigestume garbingo Banko.
Manau, jog tai tiesiog apsileidimas, o ne kokia nelaimė.
Valdove, jis sulaužė savo žodį.
Ar nesiteiktų jūsų didenybė atsisėst tarp mūsų.
Mes jums palikom krėslą.
Kas gi trikdo jus?
Kuris tai padarė?
Ką, valdove?
Apkaltinti manęs tu neišdrįsi.
Nekratyk kraujuotų garbinių, negrūmoki man!
Pakilkit, ponai. Jo didenybei bloga. Pakilkit, ponai. Jo didenybei bloga.
Sėdėkite, mieli draugai!
Karaliui dažnai taip atsitinka nuo mažens.
Prašau jus, pasilikit savo vietoj.
Šis priepuolis bematant jam praeis, ir vėl jis sveikas bus.
Juk tu gi vyras?
Taip, vyras ir žvelgiu drąsia širdim
į tai, ko išsigąstų pats šėtonas.
Visi šie vaizdai tėra vien tavo baimės pagimdyti.
Kaip ir anas įsivaizduotas durklas, kuris tau rodė kelią prie Dunkano.
Tikrai, aš jį mačiau kaip gyvą!
Kokia gėda!
Buvo laikai, kai praskeldavo pakaušį,
ir galas būdavo žmonėms.
O šiandien, nors jų galvoj dvi dešimtys žaizdų, jie kelias iš numirusių
ir veja mus nuo kėdžių.
Tai man baisiau atrodo už pačią žmogžudystę.
Šalin! Dink iš akių!
Tavo kaulai - be smegenų!
Atšalęs tavo kraujas!
Nėra gyvybės žvilgsnyje klaikiam.
Šalin, vaiduokli šiurpulingas!
Šalin, baidykle! Šalin, baidykle!
Vos vos...
išnyko jis.
Aš vėl drąsus jaučiuos.
Mieliausieji draugai, manim nesistebėkit.
Turiu keisčiausią ligą. Kas mane pažįsta, to ji nė kiek negąsdina.
Jūs pagadinot kliedesiu kraupiu
džiaugsmingą mūsų puotą.
Bet ar gali tokie dalykai atsirast ir dingti lyg vasaros padangėj debesis,
net jokio sumišimo nesukėlę?
Tikrai, jūs baisiai stebinat mane,
kad galit tokius reginius matyti
ir jums neblanksta purpuras veidų, kai aš drebėdamas bąlu iš siaubo.
- Valdove, kokius reginius? - Meldžiu jo nebešnekinti.
Jam vis blogiau. Jį klausimai tik erzina.
Labanakt.
Eilės ir etiketo nežiūrėkit ir eikite greičiau.
Labos nakties. Jo didenybei linkime pasvei...
Ramių sapnų.
Nerimsta kraujas.
Juk sakoma,
kad kraujas kraują šaukia.
Kadais judėjo akmenys, ir medžiai prakalbėdavo.
Žyniai, iš varnų, kuosų, šarkų burdami,
susekdavo slapčiausią žmogžudystę.
Ar jau vėlu dabar?
Tuojau prašvis. Tamsa nakties kovoja su aušra.
Ką pasakysi tu: kodėl Makdufas atvykt į mūsų puotą atsisakė?
Ar tu siuntei ką nors pakviesti jo?
Aš apie jį girdėjau iš šalies, bet reiks pasiųst. Aš apie jį girdėjau iš šalies, bet reiks pasiųst.
Kiekvieno jų namuos aš papirktus tarnus laikau.
Iš ryto pas laumes nueisiu pranašingas. Jos viską pasakys.
Aš pasiryžęs patirti baisią tiesą. Man geros visos priemonės yra.
Aš įbridau į kraują taip giliai, kad bėgt atgal man užkirsti keliai.
Turiu dabar galvoj dalyką naują.
Greičiau, prie darbo.
Rankos nekantrauja.
Geriausias vaistas - miegas, eik užsnūsk.
Einu. Miegosim.
Tai vis klejojimai naujoko. Aš dar blaškaus.
Mes žengiame pirmuosius tik žingsnius.
Metas.
RYTOJUS
Adatom pirštus lyg bado,
kažkas blogo būti žada.
Juodos, blyškios raganos naktinės,
ką darot jūs?
Tam pavadint nėr žodžio.
Aš vardan jūsų meno pranašingo
vis viena, kur jį esat pasisėmę, maldauju, atsakykit.
Tegu naikinimo galia pabūgsta pati savęs, bet jūs man atsakykit.
Kalbėki.
- Klauski. - Mes tau atsakysim.
Nori tai išgirst iš mūsų lūpų ar iš tų, kuriems tarnaujam mes?
Pašaukit juos, aš noriu pažiūrėti.
Sparčiau. Ugnie, liepsnok.
Juodas katile, putok.
Sparčiau. Ugnie, liepsnok. Juodas katile, putok.
Sparčiau. Ugnie, liepsnok. Juodas katile, putok...
Pirštą kūdikio mažyčio, paleistuvės pagimdyto
ir griovy jos nužudyto.
Pikto nekrikšto jeknas,
ožio tulžį, laumės odą. ožio tulžį, laumės odą.
Nugenėtas naktį juodą tvyso niauriojo šakas, turko nosį meskit čia.
Pilkite kraujus babūno.
- Pilki. - Pilki.
Juodas katile, putok.
Pilkit katilan nuodų.
Pilnas galios pragaištingos,
virki, virale burtingas.
Pasakyk man, galia paslaptinga...
Ji žino tavo mintį. Nereikia žodžiais jos kankinti.
Makbetai. Makbetai.
Saugokis Makdufo.
Saugokis Faifo tano.
Kad ir kažin kas būtumei, dėkoju už gerą įspėjimą.
Teisingai manosios baimės stygą užgavai. Dar vieną žodį tark...
Ji nesileidžia įsakinėjama.
Bet štai kita, kuri dar galingesnė už aną.
Makbetai. Makbetai. Makbetai. Makbetai.
Jei aš turėčiau tris ausis, tavęs klausyčiau visomis.
Būk kruvinas. Į kovą drąsiai ryžkis.
Tasai, kurs pagimdytas moteriškės,
Makbetui nebaisus.
Jei taip, tegu gyvena sau Makdufas.
Tačiau aš būsiu dvigubai saugus, jei pats likimą savąjį valdysiu.
Ne, tu numirt turėsi.
Tada aš riktelėsiu baimei blyškiaveidei, kad ji - melagė,
ir miegosiu sau ramiai, griaustiniui griaudžiant.
Kas jis, kurs prieš mane dabar pakilo, tartum karaliaus atžala jauna,
apvainikuotas karūna didinga?
Klausyk, pats nė žodžio nekalbėki.
Makbetas nebus jokių pavojų nugalėtas
lig tos dienos, kai Birnamo giria ties Dunsinano aukštojo kaubre pakils prieš jį.
Man to neteks matyt.
Kas gali miško medžiams įsakyti iš žemės išsiplėšt su šaknimis ir kautis eit?
Bet ant širdies sunkia našta man gula
dar vienas klausimas. dar vienas klausimas.
Ar kada nors žengs į sostą palikuonys Banko?
Nesiteirauk daugiau.
Jūs matėt raganas?
- Ne, valdove. - Ar jos nešmėkštelėjo priešais jus?
Ne, valdove.
Tegu maru pavirsta oras, kuris čionai jas atnešė.
Tegu prasmenga žemėn tie, kurie jom tiki!
Bet aš girdėjau dundesį kanopų. Kas ten atjojo?
Du pasiuntiniai. Jie praneša, valdove,
kad Makdufas pabėgo Anglijon. kad Makdufas pabėgo Anglijon.
- Pabėgo Anglijon? - Taip.
O Laike, tu užbėgai už akių siaubingam mano žygiui.
Nuo šiol
širdies troškimų vaisiai pirmutiniai bus pirmutiniais vaisiais mano rankos.
Ir kad iš karto darbo vainiku apvainikuot galėčiau savo mintį,
užpulsiu iš netyčių Makdufo pilį ir paimsiu Faifą.
Jo kūdikiams, jo žmonai ir visiems jo giminės tęsėjams nelaimingiems
kalaviju sutrumpinsiu dienas.
Tačiau nenoriu girtis it plevėsa.
Drąsiau darban, kol kraujas neatvėso!
Veskite pas juos!
Keisti dalykai.
Dorąjį Dunkaną Makbetas apraudojo, dievaži,
jo nebebuvo jau gyvųjų tarpe.
Šaunusis Bankas per ilgai užtruko kelionėje.
Ir ką jūs pasakysit? Atrodo, Fliensas nužudė jį, nes Fliensas pabėgo.
Nereikia naktimis keliais bastytis. Girdėjau, Makdufas pateko nemalonėn.
Ar nežinot, kur jis yra dabar?
Malkolmas, sūnus Dunkano,
kuriam tironas jau pagrobė sostą,
dabar prie dvaro, Anglijoje, sau gyvena.
Nuvykęs ten Makdufas karalių dievobaimingąjį prašo padėt.
Tos žinios taip sujaudino karalių, kad jis jau ruošias karui.
Skrisk Anglijon, o angele gerasis,
ir jojo atvykimą apgarsink.
Sugrįžk, palaima, vėl į mūsų žemę, prislėgtą sunkiai
rankos prakeikimo. rankos prakeikimo.
Ką jis padarė, kad turėjo bėgti?
- Kantrybės, meldžiamoji. - Kantrybės trūko jam.
Jo pabėgimas prilygsta beprotybei.
Kaip dažnai ne poelgiai mus daro išdavikais, o baimė.
Ką mes galime žinot, ar baimė tai, ar tik išmintingumas?
Išmintingumas!
Mesti savo žmoną, palikti šlovę, turtą ir vaikus
ir bėgti iš namų?
Jis mūsų nemyli.
Širdis jo nebyli.
Net karalėlis, patsai mažiausias iš visų sparnuočių,
įnirtęs gina savo jauniklius ir lizdą nuo pelėdos.
Mieloji seserėčia, jo nesmerk.
Juk tavo vyras geras ir protingas
ir žino puikiai pats, kokie neramūs dabar laikai. ir žino puikiai pats, kokie neramūs dabar laikai.
Daugiau kalbėt neverta.
Bet mes gyvenam žiaurioje gadynėj,
kai žmonės pasidaro išdavikais, to patys nesuvokdami visai.
Kada gandai mus gąsdina įvairūs, ir baimės nesuprantamos pilni
mes blaškomės po jūrą viesulingą.
Mielasis pusbroliuk.
Jo tėvas gyvas dar, o jis - našlaitis.
Vadinas, tavo tėvas miręs.
Ką tu dabar darysi? Kaip maitinsies?
Sakyk ką nori, bet tėtis gyvas.
Ne, mirė jis.
Iš kur tu gausi tėvą?
Iš kur tu gausi vyrą?
Aš jų galiu sau turguj nusipirkti nors tuziną.
Ir vėl parduot paskui?
Gudriai šneki, tik, dievaži, per jaunas atrodai šitokioms gudrybėms. Gudriai šneki, tik, dievaži, per jaunas atrodai šitokioms gudrybėms.
Mama, ar mano tėtis buvo išdavikas?
Taip, išdavikas.
O kas tai yra išdavikas?
Toksai, kuris duoda melagingą priesaiką.
Ir visi, kas šitaip daro, išdavikai?
Kiekvienas, kas daro taip, yra išdavikas ir turi būt pakartas.
O kas juos karia?
Padorūs žmonės.
Tuomet melagiai yra kvailiai,
juk panašių melagių atsirastų tiek, kad jie patys galėtų iškarstyti padoriuosius.
Miledi.
Palaima su jumis, gražioji ledi!
Jūs pirmą kartą matote mane, bet aš žinau garbingą jūsų vardą.
Pavojus gresia jums.
Jei patarimą paprasto žmogaus priimsit,
bėkit tuoj.
Skubėkit su vaikais iš šito krašto.
Kam bėgt? Aš niekam blogo nedariau.
Bet reikia atsimint.
Šiame pasauly už blogą darbą neretai mus giria,
o gerą darbą laiko kai kada pačia pavojingiausia beprotybe.
Ne, moteries ginklu neapsiginsiu, sakydama:
„Aš blogo nedariau“.
Kur jūsų vyras?
Tikiuosi, ne tokioj gėdingoj vietoj, kur jį galėtum rast.
- Jis - išdavikas. - Meluoji!
- Ne! - Tu viščiukas!
Ne, ne!
Ne! Ne!
Pasiieškokim nuošalaus kampelio
ir savo skausmą ašarom išliekim. ir savo skausmą ašarom išliekim.
Pakelkim kardus mirtinus verčiau
ir stokime, kaip pridera drąsuoliams, gint mūsų teisių sutryptų.
Kas dieną vis naujos raudos kūdikių benamių,
kas rytą naujos aimanos našlių ir sielvartai nauji padangę skrodžia,
net gaudžia ji visa ir atkartoja
kiekvieną skundą Škotijos liūdnos.
Gal tai, ką sakot, ir tiesa.
Tironas, kurio pats vardas bado mums liežuvį,
kadaise buvo laikomas doru.
Kas ten ateina?
Brangusis mano pusbrolis.
Būk sveikas.
Atpažinau.
Duok viešpatie, kad baigtųs sunkus gyvenimas klajūno.
Amen, sere.
Kas naujo Škotijoj?
Pati savęs
tėvynė nelaiminga šiandien bijo.
Jinai mums nebe motina daugiau, o kapinynas,
kur šypsotis gali tik neišmanėlis.
Kur gailios raudos, klyksmai ir dūsavimai drasko orą, bet niekas jų nepastebi visai. Kur gailios raudos, klyksmai ir dūsavimai drasko orą, bet niekas jų nepastebi visai.
Kur lyg pasikarščiavimas atrodo giliausias sielvartas.
Kokia bėda ištiko mus paskiausiai?
Jei pasakočiau tai, kas atsitiko prieš valandą, apšvilptumėt mane.
Nes kiekviena minutė - naujas smūgis.
Kaip laikosi žmona?
Ne per blogiausiai.
O kaip vaikai?
Taip pat visi sveiki.
Ramybės jų nesudrumstė tironas?
Ne. Iškeliaujant man, jie buvo ramūs.
Nešykštauk žodžių. Kaip ten reikalai?
Kada vykau čionai su žiniomis,
kurios mane taip slegia,
ėjo gandas, jog nemažai piliečių padorių jau ginklo griebėsi.
Mes turim į pagalbą jiems ateit.
Nuo vieno jūsų žvilgsnio ten pakils šimtai karių, puls moterys į kovą
ir Škotiją iš jungo išvaduos.
Tegu jie nenusimena.
Mes einam su jais iš vieno.
Anglija dosni mum duoda dešimt tūkstančių kareivių
priešakyje su Sivardu narsiuoju. priešakyje su Sivardu narsiuoju.
Deja, aš neturiu kuo jus paguosti.
Norėčiau savo žinią dykumoj staugte išstaugti,
kad gyvųjų ausys išgirsti negalėtų.
Kam gi ji nelaimę lemia?
Ar visiems kartu,
ar vieną kurią širdį tepaliečia?
Ji sugraudins visus, kas turi širdį,
bet sopulio didžiausioji dalis
priklauso tau.
Jei taip yra, tai kam jį nuo manęs slepi? Greičiau kalbėki.
Liežuvio mano neprakeiki amžiams
už tai, kad jis apsunkins tavo klausą naujienom negirdėtom.
Aš nuspėju.
Pilis tavoji užgrobta. Žmona, vaikai negailestingai išžudyti.
Jei pasakočiau, kaip įvyko tai,
aukas padidinčiau lavonu tavo. aukas padidinčiau lavonu tavo.
O Viešpatie.
Drauguži,
akių tu nedangstyk ir nekliudyki sielvartui prabilti.
Širdis nuo paslėptos kančios greičiau palūžta.
Ir vaikai?
Žmona, vaikai, tarnai. Visi, kurie pakliuvo.
- Ir žmona? - Jau pasakiau.
Nenusimink.
Beribiam tavo sielvartui pagydyt
geriausiu vaistu kerštas tebūnie.
Jisai vaikų neturi!
Visi mažyčiai mano?
Kaip sakei?
Prakeiktas velnio vanagas! Visi?
Visi paukšteliai mano užkapoti kartu su jųjų motina?
- Būk vyras. - Gerai!
Bet aš taipogi juk žmogus. Bet aš taipogi juk žmogus.
Ir negaliu užmiršti abejingai to, kas brangiausia buvo man pasauly.
Ir kaip dangus, regėdamas tatai, jų neužstojo?
Niekšiškas Makdufai.
Tu pats esi mirties jų kaltininkas.
Juk ne už savo nusižengimus,
o už tavuosius žuvo jie.
- Dangau, priglauski juos! - Į akmenį kančių galąski savo kardą,
kad širdy tavasis skausmas apmaudu pavirstų.
Kaip moteris galėčiau aš pravirkt ir liežuviu pralenkti pagyrūną.
O dieve didis, nebedelsk daugiau.
Suvesk mane greičiau akis į akį su Škotijos pabaisa.
Tegu pasiekia jį manasis kalavijas.
O jeigu jis ištruks...
atleisk jam, dieve.
Kada ji klaidžiojo paskutinį kartą?
Nuo to laiko, kai jo didenybė išžygiavo į karą.
Mačiau, kaip ji kėlėsi iš lovos, užsimesdavo naktinį rūbą,
atrakindavo savo spintą, išimdavo popierių,
sulenkdavo jį, rašydavo, perskaitydavo, ką parašė,
paskui užantspauduodavo ir vėl sugrįždavo lovon.
Bet visa tai darė ji kiečiausiai miegodama.
Visiškas organizmo sutrikimas.
Bet, neskaitant šių klaidžiojimų ir kitokių kūno judesių,
ką jūs girdėjote ją kalbant tokio naktinio blaškymosi metu?
Tokius dalykus, pone, kad nedrįstu jų pakartoti.
Nei jums, nei kam kitam.
Aš neturiu liudininkų, kurie patvirtintų tai, ką sakysiu.
Žiūrėkit, štai ji ateina!
Šitaip esti visada. Prisiekiu, ji kiečiausiai miega.
- Stebėkit ją. Tik nė krust. - Matote, jos akys atmerktos.
Bet jų regėjimas - aptemęs.
Iš kur jinai paėmė žvakę?
Žvakė prie jos pogalvio amžinai dega. Taip jos įsakyta.
Ką ji čia daro?
Žiūrėkit, jinai trina rankas.
Ji turi tokį įprotį. Prisimenu, sykį rankas trynė net ketvirtį valandos.
Čia dar liko dėmė.
Tyliau. Ji kalba.
Išnyk, prakeikta dėme. Išnyk, sakau.
Vienas, du.
Taip, jau laikas kibt į darbą.
Pragare tamsu.
Meldžiamasis, turėk gėdos! Karys - ir bijai?
Ko čia drebėti, kad sužinos, juk vis viena niekas nereikalaus iš mūs ataskaitos.
Ir kas būtų galėjęs pamanyti, kad tiek to kraujo seniško? Ir kas būtų galėjęs pamanyti, kad tiek to kraujo seniško?
Faifo tanas turėjo žmoną. Kur ji dabar?
Kas?
Užteks, meldžiamasis, apie tai!
Toliau, toliau. Jūs sužinojot tai, ko nereikėjo.
Ji pasakė tai, ko nereikėjo, man tai aišku.
Čionai vis dar kvepia krauju.
Nejaugi visi Arabijos aromatai neužmuš tos mažos rankos kvapo?
Kas per atodūsis.
Kažkas baisiai slegia jos širdį.
Prieš tokią ligą bejėgis mano visas menas. Prieš tokią ligą bejėgis mano visas menas.
O aš pažinojau žmonių, kurie taipgi klaidžiojo naktimis
ir vis dėlto mirė kaip krikščionys savo patale.
Dieve, atleisk mums.
Nusiplauk rankas, užsimesk naktinį rūbą.
Koks tu išbalęs.
Aš gi tau sakau, kad Bankas palaidotas ir negali vėl pakilt iš kapo.
Pikti gandai girdėt.
Darbai siaubingi pagimdo dvasioj sąmyšį siaubingą.
Užnuodyta siela bent pagalvei nebyliajai atskleisti stengias paslaptis savas.
Jai naudingesnis ne daktaras, o dvasininkas būtų.
- Ir vėl dabar ji atsiguls į lovą? - Iš karto.
Kažkas beldžias į vartus.
Eime, eime, duok man ranką.
Kas padaryta, to nebeatšauksi.
Į patalą.
Kas čia per miškas?
Birnamo giria.
Jau Anglijos pulkai arti - Malkolmas,
jo dėdė Sivardas, kilnus Makdufas,
liepsnodami kerštu, juos veda mūšin.
Ką tironas veikia?
Jis Dunsinaną stiprina sparčiai.
Vieni pamišėliu jį laiko,
kiti, kurie mažiau jo neapkenčia, vadina tai beprotiška drąsa.
Tačiau pašlijusios galybės savo tvarkos diržu suveržt jam nepavyks.
Jis jaučia, kad jo slaptos žmogžudystės limpa jam prie rankų.
Tie, kam įsako jis, tirono klauso, bet baimės, o ne meilės stumiami.
Šiandieną jaučia jis, kad jo didybė nuo jo nusmunka lyg nykštukui rūbas,
kurs pavogtas nuo milžino pečių.
Eik pragaran ir nusijuodink veidą, išbalęs tartum pienas niekadėjau!
Kodėl tu nusigandęs kaip žąsis?
- Ten dešim tūkstančių... - Žąsų?
Kareivių, sere. Kareivių, sere.
Bent žandus apdraskyk sau, šiaudadvasi, ir baimę paraudoninki krauju.
Kas gi tie kareiviai jūsų?
Tavo sielos mirtis.
Tavo veidai už drobę baltesni ir išgąsčiu jie užkrečia kitus.
Kokie kareiviai?
Anglijos pulkai.
Dink iš akių man.
Seitonai!
Baisu, kai pagalvoju aš... Seitonai!
Ši diena mane išaukštins ar numes nuo sosto.
Gyvenimo taku ilgai žengiau.
Pasibaigė kelionė, ir ruduo jau beria ant manęs lapus geltonus.
Bet kur senatvės mūsų palydovai,
garbė, klusnumas, meilė ir draugai?
Nėra, jų vietoj duslūs prakeikimai.
Seitonai, kas dar girdėti naujo?
Visos žinios pilniausiai pasitvirtino, valdove.
Aš kausiuos tol, kol priešas gyvą mėsą man nukapos nuo kaulų.
- Kur šarvai? - Suspėsit.
Ne, apsišarvuoti noriu.
Visur raitelius išsiųskit ir karkite kiekvieną, kas išdrįs plepėti apie baimę.
Duoki šarvus!
Daktare, kaip laikosi ligonė?
Valdove, ją ne tiek liga kamuoja,
kiek debesys regėjimų klaikių, kurie neduoda poilsio jos dvasiai.
Išgydyk ją.
Nejaugi neįstengi tu sielai negaluojančiai pagelbėt,
iš jos išrauti liūdesio šaknies,
žymes kančių atmintyje ištrinti
ir užmiršimo gėrimu saldžiuoju išvyti iš krūtinės tuos nuodus,
kurie taip sunkiai širdį jai slogina?
Čia gali sau padėt tik pats ligonis.
Tada šunims išmeski savo vaistus! Kam reikalingi jie?
Seitonai, greičiau!
Kol Birnamo giria prie Dunsinano nepajudės,
rami krūtinė mano.
Tegu kareiviai kiekvienas sau nusikerta po šaką ir laiko prieš save.
Bus viskas padaryta.
Mes patyrėm, jog dar vilties tironas neprarado
ir pasiryžęs laukti apsiausties prie Dunsinano.
Kas belieka jam? Kas belieka jam?
Prieš jį sukyla didelis ir mažas, ir jei yra tokių, kur jam tarnauja,
tai prievarta juos stumia, o ne meilė.
Iškelkit mūsų vėliavas ant sienų!
Be paliovos girdžiu riksmus: „Ateina!“
Bet neįveikiama pilis kvatoja iš apsiausties.
Lai mūsų priešai stovi, kol juos išsmaugs čionai drugys ir badas!
Pradėkim kovą,
o rūpesčius kitus, kaip ir nuspręsta, palikit mums ir gerbiamam Makdufui.
Jei priešas vakare nekris, Jei priešas vakare nekris,
tegu pelnytai mus supliekia jis.
Kova tesprendžia: žūt ar būt!
Čionai!
Jei tik mūsiškiai neparemtų jų,
mes susikibtume su jais
ir spėriai nuvytume namo.
Mes jau arti.
Skydus lapotus meskit. Ir pasirodykit, kas esat!
Pūskit trimitus.
Lai suaidės
skelbėjai skardūs kraujo ir mirties!
Kas per šauksmai ten?
Tai moterų dejavimai, valdove.
Aš baimės skonį užmiršau beveik.
O kitados,
išgirdus naktį riksmą, krūtinėje man stingdavo širdis.
Ir nuo klaikių apsakymų plaukai
tartum gyvi pakildavo.
Kodėl jos šaukia?
Valdove, karalienė mirė.
Numirt ji ir paskui galėjo.
Niekad nebūtų ši naujiena pavėlavus.
Rytoj, ir vėl rytoj, ir vėl rytoj.
Smulkiais žingsneliais bėga mūsų dienos
link nužymėtos kiekvienam ribos, link nužymėtos kiekvienam ribos,
ir saulė, kuri šviečia mums, bepročiams, tik rodo kelią nebūties tamson.
Užgesk, užgesk, ugnele trumpaamže.
Gyvenimas - tai bėgantis šešėlis,
tai komediantas, kurs jam skirtą laiką papostringauja scenoj, pasimaivo,
nueina ir nutyla amžinai.
Tai idioto pasaka triukšminga,
neturinti prasmės.
Taurus valdove, noriu jums pranešti, ką mačiau,
bet nežinau, kaip pasakyt.
Sakyk gi.
Aš ant kalvos sargyboje stovėjau, žiūrėdamas į Birnamą.
Staiga giria sujudo.
Jei meluoju, tegu nubaus mane rūstybė jūsų.
Per tris mylias jūs galit pamatyt, kaip juda ji, kaip miškas atžygiuoja. Per tris mylias jūs galit pamatyt, kaip juda ji, kaip miškas atžygiuoja.
Jei tu sakai netiesą,
aš tave ant pirmo medžio gyvą pakabinsiu.
„Kol nepakilo Birnamo giria prieš Dunsinaną, nieko nebijoki.“
Bet štai giria į Dunsinaną žengia.
Prie ginklų ir kovon!
Jei visa tai ne pasaka tuščia,
man vienas galas - bėgt ar laukti čia!
Skambinkit varpais!
Pūsk, vėjau! Siautėk!
Sutikti mirtį noriu su šarvais.
Kaip tu vadinies?
Išgirdęs mano vardą, sudrebėsi.
Ne.
Ne, nors už viso pragaro vardus jisai kraupesnis būtų.
Aš - Makbetas.
Nė pats šėtonas neištartų žodžio, šlykštesnio mano ausiai.
Nei baisesnio.
Meluoji, neapkenčiamas tirone,
ir tau įrodys tai manasis kardas!
Argi tave ne moteris pagimdė?
Stok, pragaro šunie!
Tavęs tik vieno vengiau iš visų. Keliauk sau.
Kraujas tavo artimųjų per daug man slegia sąžinę.
Nėr žodžių.
Bet lai prabyla mano kardas.
Kalaviju greičiau prasmeigsi bekūnį orą, negu mane sužeisi. Kalaviju greičiau prasmeigsi bekūnį orą, negu mane sužeisi.
O gyvastis manoji užkerėta,
ir tas, kas moteriškės pagimdytas, jai nebaisus.
Kerais nepasikliauki.
Lai demonas, kuriam tu tarnavai, pasako tau šiandieną,
jog Makdufas iš įsčių savo motinos prieš laiką pjaute išpjautas.
Prakeiktas tebūnie tasai liežuvis, kuris man skelbia tai.
- Aš nesikausiu. - Tai pasiduok, baily!
Nepasiduosiu, nebučiuosiu žemės, apglėbęs kojas jaunojo Malkolmo,
minios tulžingos keiksmo neklausysiu.
Nors Birnamo giria - prie Dunsinano,
nors tu esi ne moters pagimdytas, bet išbandysiu kelią paskutinį.
Drąsiau, Makdufai!
Tas nebus karys, kurs pirmas pagailos maldaut išdrįs.
Tegyvuoja Škotijos karalius.
Tegu gyvuoja Škotijos karalius!
PAGAL VILJAMO ŠEKSPYRO PJESĘ PAGAL VILJAMO ŠEKSPYRO PJESĘ
TEKSTĄ ADAPTAVO EGIDIJA NAMAVIČĖ PAGAL ALEKSIO CHURGINO VERTIMĄ