Кога се сбираме пак трите?
В гърма, в дъжда или в мъглите?
Когато стихне тоя вой
в изгубен и спечелен бой.
Къде тогава?
На полето.
Там срещаме Макбет. Там срещаме Макбет.
Доброто зло е, злото е добро.
В мъгла и мрак да вием пак хоро!
Достойни друже,
кажи на краля как вървеше боят, додето тръгна за насам.
Неясно.
Така двамина плувци, един в друг вкопчени, сами задавят своето изкуство.
Ядният Макдонуълд,
чийто метеж продажната Фортуна благослови с усмивка,
набра напразно сили,
защото храбрият Макбет, достоен за туй си звание,
презрял Фортуна, с димящ от кървавата казън меч
като любимец пръв на Доблестта просече пътя си до този раб като любимец пръв на Доблестта просече пътя си до този раб
и без да се сбогува, го разпори
от пъпа до брадата, та поби главата му над ратната ни крепост.
Безстрашен сродник. Благороден мъж.
Щом правдата, въоръжена с доблест, обърна в бягство тази долна паплач,
норвежецът изгодата съзря
и с умножени сили пак нападна.
Това не устраши ли началниците ни Макбет и Банко?
Да.
Както врабец - орела или заек - лъва.
Върху врага си с удвоена сила те се хвърлиха.
Аз губя свяст.
Насечената плът зове за помощ.
Бог да пази краля!
- Достойни тане, откъде пристигаш? - От Файф, кралю велики -
гдето норвежки знамена навяват мраз в сърцата на бойците ни. гдето норвежки знамена навяват мраз в сърцата на бойците ни.
Там кралят на Норвегия, с огромна рат, подкрепян от предателя неверен,
от Кодорския тан, поде жестока битка,
дорде в доспехи бойни Макбет и Банко го пресрещнаха,
лице в лице, пестник срещу пестник и тъй беса му спряха,
че, накратко,
победата е наша.
Слава богу!
От днес нататък Кодорският тан не ще ни мами.
- На смърт осъждам този враг проклет. - Ще се изпълни кралската ви воля.
И титлата му
давам на Макбет.
Къде се губи, сестро?
Свине колих.
А ти, сестрице?
Виж какво си имам.
Дай да видя, дай да видя!
Туй е палец на моряк, недостигнал роден бряг.
Барабан! Барабан!
- Връща се Макбет от бран. - Тъй е.
Натам отплавам аз завчаска.
Аз като мишка без опашка ще го изръшкам и изтръшкам.
На шушка да се изсуши. На шушка да се изсуши.
И от сън да се лиши.
Да се блещи в мрак и в зрак.
Като бесен върколак.
Седем дни по девет пъти
мъките си той ще мъти.
Вещици, ръка в ръка...
Да се завъртим така...
Над земята и водата...
Триж насам и триж натам
и до девет пак...
Насам!
Тишина.
Магията ни хвана.
Тъй зъл и тъй добър ден аз не помня.
Далече ли е Форс?
Кои са тия, на вид така съсухрени и диви,
като че ли не са от този свят и все пак тук са?
Живи ли сте вие? Ще може ли да ви попитам нещо?
Кажете, ако можете, какви сте?
Привет, Макбет!
Привет, Гламиски тане!
Привет, Макбет! Привет, Кодорски тане!
Привет, Макбет!
Ти, който ще си крал!
Привиждате ли ни се, или тук сте наистина? Привиждате ли ни се, или тук сте наистина?
Сред семената скрити на времето
щом виждате кои зърна ще порастат, кои ще креят,
кажете и на мен, който не моли за милост, нито от ненавистта ви се бои.
По-малък от Макбет и по-велик.
Не тъй честит, но много по-честит.
Без да си крал, родител на крале.
И тъй, привет, Макбет и Банко!
Банко и Макбет...
Привет!
Постойте, говорители невнятни, не спирайте дотук.
Че аз съм тан на Гламис, зная, но как на Кодор?
Кодорският тан е жив и здрав,
а пък да стана крал, не е в кръга на вярата.
Кажете, откъде сте се сдобили с такива странни вести?
А и защо сред тази дива пустош ни спирате с такива прорицания?
Земята, както и водата, има мехури.
Тези са от тях. Къде ли изчезнаха?
Уж плът, а като дъх във вятъра стопи се.
Да бяха постояли още малко!
Дали нещата, за които ние говорим, бяха тук,
или сме яли безумен корен, запленил ума ни?
Децата ви ще са крале.
Вий крал ще сте самият.
И тан на Кодор също - тъй ли беше?
До сетен слог и звук. До сетен слог и звук.
Кой иде там?
Макбет, за твоята победа кралят чу с радост
и като узна как си се справил с бунтовниците сам,
почудата с възхвалата в гръдта му спорят кое да е за теб, кое да е за него.
Ние сме пратени от краля с признателност,
пред взора му да те представим само, не да те наградим.
Но като знак за по-висока чест
той ми поръча да те назова тан Кодорски,
та с тази титла, тане, сега те поздравявам. та с тази титла, тане, сега те поздравявам.
Тя е твоя.
Нима са истинни на Дявола словата?
Но Кодорският тан е жив. Защо ме пременихте с чужди дрехи?
Жив е тоз, който беше танът,
но с присъда над своя клет живот, с делата си заслужил да го изгуби.
С тези от Норвегия ли се е свързал,
или е подкрепял бунтовника,
или и с тях, и с него към гибелта страната си е тласкал,
не знам, ала измяната, призната, а и доказана,
го срина.
Благодаря.
Гламис и Кодор -
най-голямото ги следва. най-голямото ги следва.
Не вярвате ли вече, че вашите деца ще са крале,
щом обещаха им го тези, дето ми подариха Кодорското танство?
Тъй може и на вас да се поревне след танството и кралската корона.
Не е ли чудно -
подлите оръдия на Мрака
често вкарват ни в беда, като изричат истини,
та ни спечелват с честни дреболии и в бездна от последици ни хвърлят.
Тази свръхприродна подбуда не е ни добра, ни зла.
Ако е зла, защо ми вдъхва вяра, като начева с истина?
Аз тан съм на Кодор.
А ако е добра, защо се вслушвам в тоз намек - космите ми той изправя,
а пък сърцето блъска о ребрата в разрез с привичната природа?
Този страх е нищо пред ужасните представи.
Самата моя мисъл - тя, чието убийство засега е сън,
разтърсва тъй човешкия ми строй, та всяко дело се души в догадки
и вече нищо не е освен това, което не е.
Щом Случаят решава да съм крал, то нека Случаят ме короняса без моя помощ.
Каквото ще да става, нека става.
Днес времето през труден ден минава.
"Те ме пресрещнаха в деня на успеха
и от безупречния им отчет разбрах,
че носят в себе си нещо повече от смъртно знание.
Изгарях от жажда да ги доразпитам,
но те се превърнаха във въздух и изчезнаха в него.
Додето стоях захласнат в това чудо,
пристигнаха послания от краля. Те ме приветстваха като "тан на Кодор",
с която титла по-рано вещите сестри ме бяха поздравили
и ме бяха препратили към идващото време с "Привет, ти, който ще си крал!". и ме бяха препратили към идващото време с "Привет, ти, който ще си крал!".
Реших да те осведомя за това, моя най-скъпа спътнице във величието,
та да не се лишиш от своя дял в радостта,
като не знаеш какво величие ти е обещано.
Приюти го в сърцето си и - сбогом!"
Гламис и Кодор ти си -
и ще бъдеш предреченото.
Ала мен ме плаши природата ти,
тъй пълна с мляко на човечност, че ти пречи да се втурнеш към целта си.
Да си велик ламтиш
и имаш честолюбие, но не и злост, да го съпътства.
Би искал туй, що те издига, да е свято,
да не постъпиш подло, но готов си без право да спечелиш.
Върни се,
та духа си в слуха ти да налея
и с език да срина смело
пречките по пътя ти към онзи златен обръч.
Екзекутиран ли е Кодор?
Ваше Величество,
говорих с едного, присъствал на смъртта му,
и тъй научих, че той признал измяната си честно,
поискал височайшата ви прошка и се разкаял.
Нищо по-достойно в живота от това как го напуснал той не бил извършил -
и умрял така, сякаш се е подготвил за смъртта,
захвърлил най-безценния си дар като дрънкулка. захвърлил най-безценния си дар като дрънкулка.
Кое изкуство може да открие душевната настройка по лицето?
Аз върху този воин бях градил доверие най-пълно.
О, сроднико достоен!
Грехът на моята неблагодарност ме угнетява.
Как да платим сега това, което ти дължим?
Самият дълг и вярната ми служба са ми отплатата.
Добре дошъл.
Започнал съм да те засаждам вече и тъй до пълен ръст ще те отгледам.
Ти, благородни Банко, си заслужил не по-малко,
което също трябва да се знае.
Дай до сърцето си да те притисна.
Ако порасна там, за вас е жътвата.
Щастието, което ме изпълва,
опитва да се скрие в капки скръб. опитва да се скрие в капки скръб.
Чеда, роднини, танове
и вий, най-близките до нас,
узнайте: своя сан от днес на Малкъм, на първородния си син, възлагаме.
Принц Къмбърландски той ще бъде вече,
но няма да остане сам в честта.
Звезди на знатност ще окичат всички, които са се отличили.
Сега към Инвърнес, та там да се привържем с вас по-здраво.
Слуха на моята съпруга сам аз нека да зарадвам
с вестта за идването ви. Така че моля ви да ме простите.
Достойни Кодор!
Да вървим. Той бърза, за да ни срещне като драги гости.
Какъв прекрасен сродник!
Принц Къмбърландски!
Пречка безотрадна! Ако не я прескоча, ще пропадна. Пречка безотрадна! Ако не я прескоча, ще пропадна.
Звезди, укрийте своите лъчи,
лъстта ми черна да не проличи.
Довечера тук идва кралят.
Ти не си с ума си! А твоят господар не е ли с него?
Повярвайте. И танът ни се връща. Един от нашите ще го превари.
Да дойде - той ни носи важни вести.
Прегракнал е самият гарван,
вещаещ туй съдбовно влизане на Дънкан под бойниците ми.
Насам елате вий, о, духове, пазители на всички смъртни мисли,
и пола ми от мене изтръгнете,
та от главата до петите с жестокост ме налейте,
кръвта сгъстете,
запушете всеки проход на разкаянието, запушете всеки проход на разкаянието,
та никакви природни угризения кроежа ми да не разклатят,
за да го помирят с последиците.
Тук, в женската ми гръд елате
вий, душегубци, вземете млякото ми и вместо отрова
в незримата си същност го носете, където ви зове природно зло.
Дойди, о, черна Нощ, загърната в пушилките на ада,
та моят остър нож да не прозре сам раната, която ще отвори,
Небето да не зърне през одеялото на мрака нищо, за да викне: "Спри!".
Велики Гламис.
Достолепни Кодор. Достолепни Кодор.
И по-велик от тях съгласно по-нататъшния поздрав.
Писмото ти пренесе ме отвъд незнаещото днес
и аз грядущето в мига усещам.
Любима моя!
- Тук Дънкан ще гостува тази вечер. - Кога ще си отиде?
Утре, смята.
О, слънце никога не ще огрее това му утре.
Ликът ви, тане мой, е като книга - неща чудати в нея се четат.
Щом трябва времето да заблудите, уподобете се на него.
Носете в погледа си гостолюбие, на вид бъдете вий
като невинно цвете, а в себе си - змия, под него скрита.
За госта ний ще се погрижим.
Таз вечер поверете на мен изцяло делото, Таз вечер поверете на мен изцяло делото,
което всеки ден и нощ ще ни дарява
със суверенна власт и кралска мощ.
Бъдете ведър.
В свъсени очи страхът изотдалече си личи.
А другото на мене оставете.
На този замък е така приятна престолнината.
Жив и сладък въздух приветства нежните ни сетива.
Онази лястовица, дето лете лети край храмовете,
с обич дома си зида тук,
подмамена от благ небесен полъх.
И няма стряха, фриз, греда и ъгъл,
където тази птица да не окачи ложе и люлката на челядта си.
Там, дето те се вият и множат, съм забелязал, въздухът е сладък. Там, дето те се вият и множат, съм забелязал, въздухът е сладък.
Виж, виж! Добрата ни стопанка.
Да беше тази служба дваж по-голяма и отново дваж,
пак би била невзрачна пред честта,
с която вий, кралю, удостоихте дома ни.
Где е Кодорският тан?
Сподирихме го, за да го преварим в дома му,
ала той е бърз ездач и любовта му, остра като шпора,
го е довела преди нас.
Стопанке прелестна и благородна, у вас ще сме на гости тази нощ.
Подайте ми ръка.
И заведете ме при домакина.
Ако се свърши, докато се върши, ще е добре да се извърши бързо.
Ако това убийство последствието можеше да впримчи
и с края си да улови успеха,
та всичко с един удар да приключи
тук, само тук... тук, само тук...
на този бряг на времето, ний щяхме да прескочим грядущия живот.
Ала съдът в такива случаи е тук,
защото кървавите ни уроците се завръщат,
за да накажат своя съчинител.
Тъй тази равноръка Справедливост
поднася нашия потир отровен към нашите уста.
Той тук на нас е двойно поверен: като на сродник и като на поданик -
два щита срещу туй деяние.
Тогава като негов домакин
аз трябва портите си да залостя срещу убиеца, а не да нося ножа.
А пък и Дънкан е с тъй кротък нрав
и толкова е чист във висшата си служба,
че ангелоезичните му добродетели срещу това проклето похищение ще затръбят,
та Жалостта като сукалче голо, обкрачило зова гръмовен,
и херувимите небесни, що препускат върху незримите гонци на въздуха,
във всеки взор ще вдухат туй злодейство, доде удавят вятъра със сълзи. във всеки взор ще вдухат туй злодейство, доде удавят вятъра със сълзи.
Аз нямам шпора за хълбока на своето намерение,
а само честолюбие, което само надскача себе си и пада от другата...
Е, как е? Какво ново?
Довършва си вечерята.
Той пита ли за мен?
Нима не знаете, че пита?
Няма да продължаваме с това.
Той щедро отличи ме, а и аз спечелих от много хора златно уважение,
за да се кича с неговия блясък,
а не да го захвърля тъй набързо.
Мигар пияна е била надеждата, в която се облече?
Нима задряма тя,
та се събужда жълта и зелена, да зърне стореното с мъжка воля?
И любовта ти значи е такава.
Нима не ще посмееш да си туй, което си в съня си? Нима не ще посмееш да си туй, което си в съня си?
Нима в копнежа си по онова, с което би си украсил живота,
ще креташ все така - страхливец гузен,
оставил туй "Не смея" да се влачи след "Бих желал" - като котака в притчата?
Стига!
Щом е човешко дело, ще го свърша. Който би сторил повече, не е човек.
Кой звяр тогава ви накара кроежа си да споделите с мен?
Когато дръзнахте, вий бяхте мъж
и още повече ще сте такъв, когато се качите по-високо.
Аз съм кърмила
и знам как майката милее за детето, което суче.
Но от венците му безкостни, докато то ми се усмихва,
ще дръпна бозката си и ще пръсна главицата му,
ако с такава клетва съм се клела.
Ако не успеем?
Да не успеем?
Вий мъжеството си стегнете само - и ще успеем.
Дънкан щом заспи,
склонен към сън от дългия си път, склонен към сън от дългия си път,
аз двамата му стражи ще превия с гуляй и вино тъй,
че паметта, пазач на мозъка, да стане дим,
а пък вместилището на ума - опушен алембик.
И щом разквасените им природи се проснат като мъртви в свински сън,
с неохранявания Дънкан ний ще можем да свършим всичко,
а след това насмуканите му слуги
за удара ще понесат вината.
Мъжки чеда зачевай само!
От твоя храбър дух освен мъже не трябва нищо друго да се пръква.
Кой би се усъмнил, когато тези двама сънливци сме окървавили
и техните кинжали сме използвали за делото, че те са го извършили?
Кой би посмял да го приеме инак, щом воплите ни ревнат над смъртта му?
Решен съм.
Всеки член у мен се стяга за този страшен подвиг.
Да вървим и с ведрост времето да заблудим. Да вървим и с ведрост времето да заблудим.
Ликът лъжовен нека да таи лъжовното сърце какво крои.
Залезе месечината. Часовник не чух.
В дванайсет тя залязва.
Значи е по-късно.
Дръж меча.
На небето има пестовност.
Изгасиха всички свещи.
Сънят като олово ми тежи, но аз не ще заспя.
Вий, сили милосърдни, възпрете злите мисли,
пред които природата отстъпва.
- Дай меча! Кой е там? - Приятел.
Сър! Нима на крак сте? Кралят си е легнал.
Той бе преблагодарен
и надари слугите ви богато.
Не бяхме се подготвили и волята ни стана слуга на недостатъка -
а инак тя по-щедра би била.
Наред е всичко.
Аз трите вещици сънувах снощи.
Те нещо вярно казаха за вас.
За туй не мисля.
Но ако измолим свободен час,
ще го обсъдим, стига вий да отделите време.
С готовност.
Лека нощ!
Сполай ви! Лека нощ!
Кажи на господарката си - щом напитка ми е готова, звънеца да удари.
Кинжал ли виждам с ръкохватка право към моята десница?
Ела...
Аз ще те сграбча!
Не те държа, но виждам те.
Нима, видение съдбовно, за взора си достъпно ти, но не за допир?
Или кинжал си само в мисълта, създание измамно
на мозък сгорещен?
Пред мен си още -
както ето този, който сега изваждам.
Натам ме водиш, дето бях поел
със същото такова сечиво.
За смях на всички други сетива са очите ми
или ги превъзхождат.
Все тъй те виждам,
а по острието и дръжката ти - капки кръв, които преди не бяха там.
Не, няма нищо.
Пред погледа ми кървавото дело добива плът.
Земя, тъй крепка и тъй сигурна, не чувай къде отиват стъпките ми -
че то току-виж камъните ти разбъбрят къде съм.
Звънецът! Тръгвам - нека да се свърши!
Не чувай, Дънкан! Този звън проклет е: към рая или ада...
той зове те.
Чуй!
Тихо! Тихо!
Бухал изпищя -
звънар съдбовен на най-сурова лека нощ.
Той вече върши своето.
Туй, дето ги опи, ми вдъхна смелост.
Тях потуши, а мен възпламени.
Вратите са отворени.
Препилите слуги се гаврят с хъркане със своя дълг.
Амин!
Аз питието им така подправих,
че да живеят ли, или да мрат, Смърт и Природа спорят в тях сега.
Проклятие!
Не са ли се събудили, преди да свърши?
Не в делото се крие провалът ни, а в опита за дело.
Чуй! Кинжалите им аз приготвих - ще ги съзре. Чуй! Кинжалите им аз приготвих - ще ги съзре.
Съпруже!
Извърших го.
Не чу ли шум?
- Кога? - Сега.
- Когато слязох? - Да.
Чуй!
Каква печална гледка!
Я стига глупости! "Печална гледка"!
Единият в съня си се засмя, "Убийство!" - извика другият, и се разбудиха взаимно.
Аз там стоях и слушах.
Помолиха се после и отново легнаха.
Там още двама спят.
Единият извика: "Господи, помилуй!",
а другият: "Амин!", когато ме видяха с тези кървави ръце.
Страха им чух, но не можах да кажа "Амин" в ответ на "Господи, помилуй".
- Не го приемайте така навътре. - Защо не можех да река "Амин"?
Аз имах нужда от благословия, а туй "Амин" на гърлото ми спря.
Тъй да се мисли за такова дело не бива. Може да ни подлуди. Тъй да се мисли за такова дело не бива. Може да ни подлуди.
Чух сякаш глас: "За вас сън няма вече.
Макбет уби Съня".
Съня невинен,
Съня, който на грижата ръкава разнищен доизкърпва,
смъртта на всекидневния живот, целебна баня за всеки тежък труд,
лек за душевните ни рани, природно второ блюдо -
- благ хранител на жизнения пир. - Не ви разбирам.
И "Няма вече сън!" - из къщи вред ечеше.
"Гламис уби Съня и няма вече сън за Кодор.
Сън няма за Макбет!"
Но кой го каза, кой?
Достойни тане, тези болни мисли разслабват благородната ви сила.
С вода измийте уликата скверна от своята ръка.
Защо дойдохте с кинжалите?
Те трябва да са там. Върнете ги и с тази кръв нацапайте слугите.
Там втори път не влизам. Страх ме хваща.
Не смея да го видя пак.
Какъв сте непостоянен!
Дайте ги на мен! Дайте ги на мен!
Та спящите и мъртвите са просто картини -
нарисуваният дявол само за детските очи е страшен.
С кръвта му аз ще позлатя слугите, тъй че вината върху тях да падне.
Ръцете ми сега са като вашите, но срам ще ме е от сърце тъй бяло.
Къде се чука тъй?
Какво ми е, та всеки шум ме ужасява?
Какви ръце са тези? Ха! Те очите ми изтръгват.
Дали и океанът на Нептун измил би от ръката ми кръвта?
Не, тя по-скоро вълните многоглави ще обагри,
превръщайки зеленото в кармин.
Да можех себе си да не познавам!
С туй чукане дано събудиш Дънкан! С туй чукане дано събудиш Дънкан!
О, де да би могъл!
Ама че думкане!
Ако човек е вратар на Ада,
доста въртене на ключове ще падне.
Чук, чук!
Кой е там, в името на Велзевул?
Един селянин, който се обесил в очакване на изобилието.
Тук ще има да се поизпотиш за него.
Чук, чук!
Двусмисленик - клел се и в двете блюда на кантара срещу всяко от тях,
но не е успял да шикалкави пред Небето.
Е, влизай, двусмисленико.
Чук, чук. Кой там?
Хе, това е един английски шивач, който орязвал френските гащи.
Влизай, шивачо - тук ще си нагрееш хубаво скапаната ютия.
Чук, чук. Абе няма ли мира за мен?
Абе това място е много студено за ад.
Повече няма да вратарствам на дяволите. Сега!
Хем да не забравите вратаря!
Приятелю, тъй късно ли си легна, та още не си станал?
Ами, сър, пирувахме до втори петли,
а пиенето е голям подстрекател на три неща.
- Кои са те? - Ами, вапцване на носа, сън и урина.
О! Блудството, сър, то подстрекава и отстрекава -
подстрекава желанието, ама изземва изпълнението.
Така че пиенето може да се нарече двусмисленик в блудството -
хем го прави, хем го разваля, хем го подбужда, хем го отдръпва,
хем го придумва, хем го обезсърчава хем го изправя, хем не го изправя. хем го придумва, хем го обезсърчава хем го изправя, хем не го изправя.
Приспива го с двусмислици и щом го подлъже да се положи, тутакси го зарязва.
Май снощи пиенето е подлъгало и теб.
Добро ви утро.
Дали е станал кралят?
Не още.
Той ми нареди да дойда навреме, но часа почти изпуснах.
Ще се одързостя да се обадя.
Днес ли си тръгва кралят?
Да, тъй рече.
Немирна бе нощта.
Там, дето спахме, комините се срутиха от вятър.
И както казват, вопли са ечали във въздуха И както казват, вопли са ечали във въздуха
и крясъци предсмъртни, и страшни предсказания за смут,
измътени в това печално време.
Невидимата птица...
- Кралю? - ...пищяла цяла нощ.
Земята в треска се тресла.
Неспокойна бе нощта.
О, ужас, ужас, ужас!
Езикът и сърцето онемяват.
- Какво е станало? - Безредието даде своя плод.
Убийството най-пъклено нахлу в богопомазания Храм
и грабна самия му живот.
Какво? На краля?
С нова Горгона погубете взора си.
Не искайте от мен да ви разказвам. Вижте и сам разказвайте след туй.
Хей, ставайте! Камбаната да бие!
Предателство! Убийство!
Като от гроба духове излезли елате ужаса да лицезрете! Като от гроба духове излезли елате ужаса да лицезрете!
Банко и Доналбейн! Малкъм! Станете!
Елате, вижте образа злокобен на Страшния съд!
Малкъм! Банко!
Да бях издъхнал час преди това,
бих бил блажен.
От този миг без стойност е смъртността - дрънкулки празни само.
Какво е туй?
Защо тръбата свиква всички спящи с тъй грозен зов?
- Слава и почести са мъртви. - Кажете!
Пресушено е на живота виното,
утайка единствено под този свод остана.
Банко! Банко!
Владетелят ни е убит!
О, Боже!
- Как тъй? В дома ни? - Прежестоко дело, където и да бъде!
- Какво не е наред? - Самите вие - макар и да не знаете.
Запушен е източникът на кръвта ви, Запушен е източникът на кръвта ви,
нейният начален извор.
Вашият баща е...
убит.
Как, от кого?
От стражите, изглежда.
Ръцете им, а и лицата бяха целите в кръв.
О! Все пак съжалявам, че в яростта си ги убих.
Защо?
Кой може по едно и също време да бъде мъдър,
стреснат, сдържан, гневен, предан и безпристрастен?
Никой смъртен!
В миг буйната ми обич изпревари ума ленив.
Ей тук лежеше Дънкан,
със златната дантела на кръвта връз кожата му сребърна
и с рани - разломи на природата, отдето разруха влиза.
Двамата убийци, обагрени от своя занаят, Двамата убийци, обагрени от своя занаят,
кинжалите си бяха в кръв облекли.
Кой може, щом таи в сърцето обич
и смелост, да прикрие обичта си?
За домакинята се погрижете!
И щом покрием голата си крехкост, която страда на открито,
нека обсъдим кървавото дело.
Защо ний, най-засегнатите тук, си сдържаме езиците така?
Нека се махнем!
- Сълзите не са успели да прекипят. - Да бъдем по-далеч от тях!
Притворният изобразява скръб без мъка.
- Аз към Англия поемам. - Аз - към Ирландия.
По-безопасно е да сме разделени. По-безопасно е да сме разделени.
Гдето стъпим, в усмивките край нас кинжали светкат.
И кървава ще бъде участта ни.
Изстреляната пагубна стрела не се е приземила -
най-добре е далече от мишената да бъдем.
Така че - по конете! И без дълго сбогуване - на път!
Макдъф дойде.
Сър, как върви светът?
Разбра ли се кръвникът кой е?
Тези, които са убити от Макбет.
О, зла съдба! Но за каква облага?
Подсторени са.
Доналбейн и Малкъм, кралските синове, са се укрили -
съмнението пада върху тях.
Короната тогава вероятно се пада на Макбет.
Той вече е избран и в Дънсинан е, където трябва да го короноват.
Ще идете ли там?
Не, братовчеде, връщам се във Файф.
Тогава...
Аз ще ида.
Дано там всичко да е в ред. На добър час!
Страхувам се, че старите ни роби от новите били са по-удобни.
Тоз, който има мъничко акъл, Тоз, който има мъничко акъл,
с хей-хо, дъжда и вятъра студен,
да се смири пред жребия си зъл,
че всеки ден ще е дъждовен ден.
Аз помня три по двайсет с още десет години, през които съм видял
немалко страшни часове и странни,
но тази болна нощ далеч надмина всяко прежно знание.
Тъй, тъй, бащице.
Виж как небето, сякаш възмутено
от туй човешко дело, с гняв се свежда над кървавата сцена. от туй човешко дело, с гняв се свежда над кървавата сцена.
По часовник е ден,
а мрак души фенера странстващ.
Нощта ли властва, или пък от срам денят се свива,
но тъма света погребва, наместо жив светлик да го целуне.
Това е - като стореното зло - противно на Природата.
Във вторник сокол, кръжащ високо,
бил сразен от бухал-мишкояд.
А кралските коне на Дънкан, нещо странно, ала вярно -
прекрасни, бързоноги, породисти - незнайно как се разбесняха,
събориха конюшните си с бяс и хукнаха,
като че ли въстават срещу човеците.
И помежду си се яли, казват. И помежду си се яли, казват.
Сега ти вече имаш всичко -
крал, Кодор,
Гламис...
Както трите вещи сестри ти обещаха.
И боя се, че го постигна по нечестен път.
Но беше казано, че челядта ти не ще те наследи,
а аз ще стана на бъдещи крале баща и корен.
Ако пророчествата им са верни,
както връз теб, Макбет, сега блестят,
защо, доказани при тебе вече,
и мене да не сподобят с надежда?
Но нека млъкнем!
Ето и най-високия ни гост.
Ако забравехме за него, щеше да зейне в празника ни празнина,
а тя не ни подхожда.
Довечера на пиршество в двореца ви каним, сър. Довечера на пиршество в двореца ви каним, сър.
- След обед ли пътувате? - Да, Ваше Височество.
Днес на съвета щяхме да поискаме насоките ви - винаги полезни.
Но утре пак ще можем да ги чуем.
Далече ли отивате?
До вечерта ще яздя, а ако конят не излезе бърз,
навярно ще заема някой час и от нощта.
Но за пира елате.
Ще дойда, господарю.
За кървавите ни роднини чухме, че в Англия са вече и в Ирландия,
отцеубийството си не признали.
Но за това ще поговорим утре, щом ни сберат държавните дела.
Сега на коня, сър, и лек ви път до вечерта!
И Флиънс ли е с вас?
Да, господарю.
Дано конете ви да са надеждни и бързи.
Е, предавам ви на тях.
На добър час!
На разположение ли са ония?
Да, милорд.
С вас вчера се разбрахме, тъй ли беше?
- Тъй беше. - Ваше Височество, сполай.
Добре, обмислихте ли туй, което казах?
Знайте, че в миналото Банко е потискал съдбата ви,
което вий приписвахте погрешно на нашата невинност.
В предишната беседа всичко туй ви изясних и ви доказах -
как сте били подведени, с какви измамни средства,
кой с тях си е послужил - всичко туй,
дето ще каже и на слабоумен:
"Банко го стори".
Всичко ни разкрихте.
Така - и продължих. Затуй сега ви викнах и на тази втора среща. Така - и продължих. Затуй сега ви викнах и на тази втора среща.
Нима у вас природното търпение ще позволи да махнете с ръка?
Дотам ли чак сте
похристиянчени, молитви да четете за този благ човек и неговото семе,
макар че той самият ви загроби, а челядта ви хвърли в немотия?
Ний сме мъже, милорд.
Да, в списъка се водите мъже.
Ако не сте най-ниското стъпало на мъжеството, гласно го кажете
и аз ще поверя на вас туй дело, което от врага ще ви избави.
Мен, господарю, хорските злосторства
дотам са озлобили, че пред нищо не бих се спрял,
за да си отмъстя.
И аз съм като него - тъй изстрадал, че бих заложил своя клет живот
на случая - или да го оправи, или пък да ме отърве от него.
Тогаз помнете: Банко ви е враг.
Така е. Така е.
И на мен -
в тъй кървава вражда,
че всеки негов дъх забива нож в самия ми живец.
Макар с открито чело да бих могъл да го премахна силом,
тъй че и волята да ме крепи, не бива да го правя.
Затуй сега ухажвам помощта ви,
прикривайки от хорските очи туй дело по премислени причини.
Ще сторим както кажете, милорд.
Дори животът ни...
Смел дух у вас блести.
Ще трябва да се свърши тази нощ и по-далеч от двора.
Добре помнете - искам яснота.
И с него всичко да се свърши чисто - без грешки и без спънки.
Синът му Флиънс също нека срещне прокобата на този мрачен час.
Милорд, решени сме.
Там настрани решете.
- Заминал ли е от двореца Банко? - Заминал е, но тази нощ се връща.
Защо така, милорд,
все сам седите, заобиколен от мрачни мисли,
дето трябва с тия, които бродят в тях, да са умрели?
Не бива да се мисли туй, което не ще поправим. Стореното - сторено.
Съсякохме змията, ала тя не е убита.
Ще се слепи отново и ще живне,
та клетата ни злост да тръпне в ужас от някогашния й зъб.
По е добре да бъдем с мъртъвците, които, за да имаме покой,
с покой дарихме, вместо в изстъпление безкрайно да се бъхтим. с покой дарихме, вместо в изстъпление безкрайно да се бъхтим.
След пристъпната треска на живота Дънкан почива в гроба си спокойно.
Измяната каквото смогна стори.
Кинжал, отрова, козни у дома, данък навън - не го досяга нищо.
Стига, милорд, поизгладете тези бръчки от челото си.
Приветлив и ведър довечера сред гостите бъдете.
О, моят ум гъмжи от скорпиони, съпруго скъпа.
Ти знаеш: Банко и синът му Флиънс са живи.
В царствената му природа цари това, което ни заплашва.
У Банко има дързост,
ала с нея - и зряла мъдрост,
дето води доблестта му към безопасни действия.
От него единствено се плаша.
Сър, недейте!
Той и на вещите сестри се сопна, когато ме дариха с кралска титла,
поиска и на него да предсказват. поиска и на него да предсказват.
Те предвещаха му, че ще зачене цял ред крале.
Тъй ялова корона поставиха на моята глава,
а пък в ръката ми - безплоден скиптър, та чужда кръв оттам да го изтръгне
и да не го получи мой наследник.
Ако е тъй, за Банковите внуци съм омърсил душата си - за тях
добрия Дънкан съм убил,
в потира на покоя си раздори единствено за тях съм влял,
с безсмъртния си бисер съм дарил Врага човешки,
за да направя тях крале!
Крале от семето на Банко!
Но тяхната природа не е вечна.
Утеха още има.
Да, те, за щастие, са уязвими. Затуй ликувай.
Доде в метоха прилепът се спусне,
повиканият от Хеката торен бръмбар
доде с бръмченето си сънно люшне прозяващата се камбана на нощта,
зловещо дело ще се свърши. зловещо дело ще се свърши.
Що за дело?
В незнание невинно, пиленце, живей, от свършеното за да се възрадваш.
Ела, о, Нощ потайна!
В мрак запечатай всичко тук, заший окото милостиво на Деня
и с кървава незрима длан
разкъсай ти великата обвръзка, която тъй ме кара да бледнея.
Гъстее зракът
и враната към здрачни дебри литва.
В сън дневните добри неща заглъхват
и нощни хищници за кръв настръхват.
Учудвам те, но не бърчи чело.
Наченатото в зло укрепва в зло.
Но кой ти нареди да идваш с нас?
Макбет.
Не се съмнявайте - той ще ни каже точно според нарежданията какво да правим.
Щом е така, оставаш.
Факел, факел!
Светлина ми дай.
- Май дъжд ще падне тази нощ. - Да падне!
Флиънс!
Бягай, Флиънс, бягай!
Тук повален е само единият - синът избяга. Тук повален е само единият - синът избяга.
Наполовина свършихме я май.
Е, да вървим и да му кажем докъде успяхме.
Макдъф отказал нашата покана. Как ти се струва?
- Пратихте ли някой? - Господарю!
Седнете. Всеки знае своя сан.
Добре дошли!
Ще вдигнем наздравица за всички.
- Лицето ти е в кръв. - Кръвта на Банко.
По теб да е - да не е вътре в него!
Оправихте ли го?
Милорд, прерязах му гръкляна. Собственоръчно.
Ти си най-личен главорез. Но който с Флиънс е сторил същото, не е по-лош.
Ако си ти, тогава нямаш равен.
Ваше Величество...
Флиънс избяга.
Тогава пристъпът ми идва пак. Аз инак щях да бъда безпогрешен.
Но Банко е осигурен, така ли?
Да, милорд.
Осигурен в канавката, с двайсет дълбоки ряза по главата
и всеки - смъртоносен.
Голямата змия е мъртва, значи.
Избягалото червейче след време отрова ще забълва.
Засега е беззъбо.
Тръгвайте.
Съпруже царствен, наздравицата ви се бави още. Съпруже царствен, наздравицата ви се бави още.
Благодаря, че ми напомни, мила.
Сега да ви е сладко! И наздраве!
Приятно храносмилане!
Седнете с нас.
Честта на кралството ни щеше да е с покрив,
да бе дошъл и доблестният Банко.
За невежливост нека го коря, а не за злополука да го жаля.
Отсъствието му погазва дадената дума.
Ваше Височество, благоволете с кралско присъствие да ни дарите.
Тук е запазеното място.
Ваше Височество, какво ви сепва?
Кой от вас го стори?
- Кое, милорд? - Не можеш да твърдиш, че аз съм бил.
Не тръскай тъй към мен окървавените си власи!
Да станем, господа! На краля му е зле. Да станем, господа! На краля му е зле.
Приятели, седнете! Туй се случва често с мъжа ми - при това от младини.
Не ставайте. Припадъкът е кратък - след миг ще се оправи.
Вие мъж ли сте?
Да - при това тъй храбър,
че има смелостта да гледа нещо, дето и Дявола ще ужаси.
Това са все картини на страха ви!
Като въздушния кинжал, дето ви бил завел при Дънкан.
Заклевам се, видях го!
Пфу, засрамете се!
Било е време - щом се пръсне мозък,
човекът е умирал - и край.
Но днес те пак се вдигат с двайсет смъртни рани на челото
и силом ни избутват от столовете ни.
Това дори е по-необяснимо и от такова човекоубийство.
Махни се! Вън от погледа ми!
Костите ти са кухи,
а кръвта ти е студена.
И няма взор в очите ти.
Махни се, страшна сянко!
Изчезни, видение! Изчезни, видение!
Добре...
Отиде си...
И аз съм мъж отново.
Приятели, не гледайте в почуда.
Странен недъг ме мъчи - ала той е нищо за хората, които ме познават.
Вий вече развалихте веселбата с неописуем смут.
Нима такова нещо е възможно и ще премине като летен облак,
без да ни смае?
Почвам да се чудя - как тъй пред толкова ужасни гледки
страните ви рубина си запазват, а моите бледнеят в страх?
- Какви ужасни гледки? - Моля да не му говорите.
Той става все по-зле. Въпросите го дразнят. Лека нощ!
Не чакайте реда си. Тръгвайте си.
Спокойна нощ и бързо оздравяване на Негово Величество!
На всички най-вежливо: лека нощ!
Кръв иска.
Тъй се казва...
Кръв за кръв.
Скали са се раздвижвали, дори дървета са проговаряли,
от свраки, врани, чавки са изваждани наяве
най-скритите убийци.
Как върви нощта?
Тя вече с утрото почти се бори.
Макдъф отказал нашата покана. Как ти се струва?
Пратихте ли някого?
Чух само, но ще пратя. Чух само, но ще пратя.
Във всеки дом държа слуга на моя плата.
Утре при вещите сестри ще ида за още вести.
Аз в кръв дотолкова нагазих вече,
че да се върна ще е по-досадно, отколкото да продължа нататък.
В главата ми неща най-странни пъкат, ръката май ще трябва да ги свърши,
преди умът ми да ги разбере.
Природният балсам, сънят ви липсва.
Хайде, да лягаме да спим.
Не съм закоравял все още - затова страхът духа ми на новак скова.
В туй дело ние още сме младоци.
Хайде.
НА СЛЕДВАЩИЯ ДЕН
Палците ми тръпнат - знам,
иде нещо зло насам.
Е, вещици среднощни, врачки черни,
какво кроите?
О, то няма име.
Заклевам ви във вашето изкуство - ответ ми дайте, откъдето и да идва. Заклевам ви във вашето изкуство - ответ ми дайте, откъдето и да идва.
Дори разрухата накрая да се поболее, отговорете на това, което питам.
Казвай!
- Питай! - Ще ти кажем.
От нас ли искаш да го чуеш, или от господарите ни?
Нека да дойдат. Искам да ги видя.
Двойна мъка дваж бълбука.
Ври казан, мехур се пука.
Двойна мъка дваж бълбука. Ври казан, мехур се пука.
Двойна мъка дваж бълбука. Ври казан, мехур се пука...
Палчето на изтърсак,
сврян в крайпътния шубрак.
Жлъчка на евреин лис,
кози дроб, трески от тис... кози дроб, трески от тис...
...цепени в безлунна нощ, хунска устна, турски нос.
Кръв от прилеп има тук.
- Добави... - Добави...
Край казана се въртете.
В него смрадна леш хвърлете.
Зло в казана нека пъка,
та да пръкне страшна мъка.
Казвай, сило непозната...
Мислите ти той разчита. Не е нужно да се пита.
Макбет. Макбет. Макбет.
Пази се от Макдъф.
От онзи Файфски тан.
Каквото и да си, благодаря за туй предупреждение.
Ти назова страха ми точно. Но още дума само...
Той няма да се подчини.
Но виж - друг, по-могъщ от него идва.
Макбет! Макбет! Макбет! Макбет! Макбет! Макбет!
Да имах три уши, пак щях да чуя.
Бъди безстрашен, кървав и решителен,
над силата човешка се надсмей,
защото никой, от жена роден, не ще срази Макбет.
Тогаз, Макдъф, живей! Не се боя от теб.
Ала за двойна безопасност Съдбата все пак аз ще вържа здраво.
Не, ти не ще живееш -
така бледосърдечният ми страх ще види, че е лъгал,
и въпреки гърма ще спя.
Какво е туй, което като кралски приплод
въстава тъй с владетелския обръч на детското челце?
Мълчи и слушай!
Непобедим ще е Макбет,
доде към хълма Дънсинан отвъд полето не тръгне Бърнамският лес.
До днес на бой не е повеждан лес. Кой корена дървесен ще изтръгне?
Ала кажете,
щом бъдното наистина четете, щом бъдното наистина четете,
ще станат ли потомците на Банко крале?
Не искай повече да знаеш!
Нали видяхте вещите сестри?
- Не съм, милорд. - Нима не минаха сега край вас?
Не, вярвайте, милорд.
Отровен да е въздухът, където препускат те!
Проклети да са всички, които им повярват!
Чу се конски тропот. Кой профуча край нас?
Туй бяха двама-трима с вести за вас, милорд.
Макдъф избягал в Англия. Макдъф избягал в Англия.
- Избягал в Англия? - Да, господарю.
Ти, време, ударите ми преварваш.
От днес, щом нещо се роди в сърцето, ще се роди веднага и в ръката.
И още в този миг ще увенчая мисълта си с дело:
нападам Файф, Макдъфовия замък завземам ненадейно,
начаса под меча слагам жена му и децата му,
и всички там несретници от неговия род.
Без глупави хвалби!
Туй ще се свърши, преди кроежът ми да се прекърши.
Но стига вече с тези привидения!
Аз казвам само, че всичко се извърши доста странно.
Макбет оплака царствения Дънкан,
след като беше мъртъв.
А доблестният Банко излязъл вън по мрак
и трябва да е бил убит от Флиънс, щом Флиънс е избягал.
Не бива толкоз късно да се ходи. Чух, че в немилост е сега Макдъф.
- Известно ли ви е къде се крие? - Малкъм, синът на Дънкан,
от когото този тиран отне потомственото право,
е приютен в английския дворец.
Там и Макдъф е отишъл, за помощ да го моли.
Но тези вести тъй са разярили Макбет, че той се готви за война.
О, някой ангел нека литне, в двореца на английския владетел,
с това послание да го превари,
та благодат по-скоро да споходи този нещастен край,
измъчен от проклетата ръка! измъчен от проклетата ръка!
Какво е сторил, та от кралството да бяга?
- Търпение, госпожо! - А той търпя ли?
Туй бягство беше лудост.
Делата ако не, страхът предатели ни прави.
Не знаете от страх ли го е сторил, или от мъдрост.
Мъдрост?
Да остави жена, деца, сан, замъка си - всичко
на място, от което да побегне!
Не, той не ни обича.
Природното усещане му липсва.
Дори и орехчето - туй най-дребно птиче
децата си от бухала в гнездото брани.
За бога, братовчедке, вземете се в ръце!
Почтен и мъдър,
мъжът ви най-добре познава на времето ни пристъпите болни. мъжът ви най-добре познава на времето ни пристъпите болни.
Аз повече не смея да говоря.
Но времената са жестоки,
щом ставаме предатели така, без да го разберем,
и даваме ухо на своя страх, а от какво е той не знаем
и напосоки плаваме по бурното море...
А милият ми племенник!
Баща си има той, а без баща е.
Момчето ми, баща ви е умрял.
Как ще живеете? Какво ще стане с вас?
Каквото и да казвате, баща ми не е умрял.
Умрял е.
И как ще караш без баща?
Не, вие как ще карате без мъж?
Хе, аз и двайсет ще си купя на кой да е пазар.
Тогава ще ги купите за препродажба.
Говориш колкото ти се побира в ума - ала за тебе не е малко. Говориш колкото ти се побира в ума - ала за тебе не е малко.
Предател ли е бил баща ми, майко?
- Да, сине. - Но какво е туй да си предател?
Ами да се кълнеш и пак да лъжеш.
И всички ли тогава са предатели, щом правят тъй?
Които правят тъй, са до един предатели и трябва да ги бесят.
- Кой трябва да ги беси? - Ами честните.
Тогава тези, дето се кълнат и лъжат, са глупаци,
защото са достатъчно на брой, за да надвият честните и да обесят тях.
- Милейди. - Как говориш само!
Да ви закриля Бог, госпожо!
Но аз за вас съм непозната, макар че за честта ви съм изрядна.
Боя се, че беда над вас надвисва.
Ако послушате мома без род,
не чакайте да ви намерят тук.
- Децата взимайте - и да ви няма! - Къде да бягам? Мигар зло съм сторила?
Но не, сега си спомням.
Аз съм на този земен свят, където да правиш зло най-често е похвално,
а добрината смята се нерядко за вредна глупост.
Какво тогава струва тази моя женска защита -
че злина не съм извършила?
Съпругът ви къде е?
Дано не е на тъй несвято място, че някой като теб да го намери.
- Той е предател. - Лъжеш!
- Не! - И ти ли бе? Запъртък!
Не, не, не! Не!
Не! Не! Не!
Самотна сянка нека си потърсим
и да изплачем тежките си мъки. и да изплачем тежките си мъки.
Със смъртоносен меч в ръка по-скоро
по мъжки края роден да прекрачим.
Че всяка заран там вдовици нови ридаят
и сираци нови плачат, и нови скърби удрят с вой в небето,
та то отеква, сякаш на Шотландия съчувства и само от болка вие.
Каквото казвате, е тъй навярно.
Тиранът, от чието име вече дори езиците ни се изприщват,
минаваше за доблестен преди.
Там някой идва.
Мой любезен сродник.
- Добре дошъл! - Сега го разпознах.
Дано Всевишният премахне туй, дето ни отчуждава.
Сър, амин!
Шотландия все още ли е там?
Там е, горката.
От себе си се плаши.
Не е тя майка вече, а е гроб,
където няма да ти се усмихне нищо, освен ако не знае нищо,
където стонове и грозни вопли раздират въздуха и нямат отклик, където стонове и грозни вопли раздират въздуха и нямат отклик,
където горестта е днес екстаз.
Каква е там най-новата несрета?
Тази, която е отпреди час, освирква разказвача,
защото нови никнат всеки миг.
Жена ми, как е тя?
Ами, добре.
Децата ми?
Добре са.
Нима тиранинът им дава мира?
В мир ги оставих.
Не пестете думи. Кажете, моля, какво става там?
Когато тръгвах за насам с товара от новини, които ми тежат,
чух, че мнозина доблестни мъже са вече вън от къщния си праг.
Сега е времето да се помогне.
Очите ви в Шотландия ще пръкнат войници - и жените ще се вдигнат
на бой с неправдата.
Да са спокойни! Натам и ний поемаме сега.
Добрата Англия ни даде Сиуърд, водач на десетхилядна войска.
В Христовите предели няма друг по-доблестен войник и по-могъщ. В Христовите предели няма друг по-доблестен войник и по-могъщ.
Да можеше и аз да ви зарадвам с подобна вест!
Но моите слова са такива, че да ги изплача сам
в пустинята, далеч от хорски слух.
Какво засягат те?
Общата скръб ли,
или отделна дан на някой клетник?
Във всеки честен ум от тази скръб не може дял да няма,
ала тя е...
предимно ваша.
Щом моя е, от мен не я пазете - веднага ми я дайте.
Дано ушите ви да не намразят езика ми за вечни времена,
че той с най-тежък звук ще ги срази.
Досещам се.
Нападнали са замъка ви. Жена ви и децата са избити.
Да се опише начинът, ще значи
към тази зверска сеч да се притури и вашата погибел. към тази зверска сеч да се притури и вашата погибел.
О, Небе!
Човече, слушай!
На мъката си думи дай.
Скръбта без глас прошепва на сърцето да се пръсне.
Децата ми - и те?
Жена, деца, прислуга - всички, които са били наоколо.
- Убили са жена ми? - Казах вече.
Кураж!
За тази смъртна горест лек да сътворим с великата си мъст!
Той няма челяд!
Всички мои мили?
Наистина ли всички?
Пъклен ястреб! Всички?
И квачката, и пиленцата - всички с един зъл налет?
- Бъдете мъж. - Ще бъда,
но човек съм. но човек съм.
Не мога да не чувствам, да не помня неща тъй свидни.
Как ли Небесата са гледали, без да ги защитят?
О, грешнико Макдъф!
Заради теб те паднаха. Какъв негодник!
За мои, не за техни недостойнства, съсякоха ги.
- Мир им дай, Небе! - На този камък си точете меча!
Скръбта прелейте в гняв! Сърцето вие не притъпявайте, а разярете!
С очите си жена аз бих играл, с езика - самохвалко.
Но, Небе, скъсявай срока,
демона шотландски гърди в гърди пред мен изкарай тъй,
че с меч да го достигна.
Ако се спаси,
и Небесата нека му простят.
Кога е ходила тъй за последен път?
Откак Негово Величество отиде на бойното поле,
я виждам да става от леглото, да се намята с нощния си халат,
да отключва шкафчето си, да взима хартия,
да я сгъва, да пише на нея, да чете написаното,
след това да го запечатва и пак да се връща в леглото,
но всичко в най-дълбок сън.
В това сънно безпокойство, извън ходенето и другите деятелни свършения,
какво сте я чували когато и да е да казва?
Такива неща, сър, които няма да повторя след нея.
Нито на вас, нито на който и да е друг,
като нямам свидетел да потвърди думите ми.
Ей на! Тя идва.
Точно така изглежда. И да умра, ако не спи дълбоко!
- Гледайте я добре, стойте наблизо. - Вижте, очите й са отворени.
Да, но гледецът им е затворен.
Откъде е взела свещ?
Винаги има запалена свещ до себе си - така е наредила.
Какво прави сега?
Гледайте как си търка ръцете.
Виждала съм я да продължава така четвърт час.
Но тук има петно.
Чуйте! Проговори.
Махай се, проклето петно! Махай се, казах!
Един, два.
Е, значи, време е да го направим.
В ада е мрак.
Засрамете се, милорд! Войник, пък да се плаши?
Защо да се боим, че някой знаел, щом никой не държи сметка на властта ни?
И все пак кой би си помислил, че в стареца имало толкова кръв? И все пак кой би си помислил, че в стареца имало толкова кръв?
Танът на Файф имаше жена. Къде е тя сега?
Какво?
Стига вече, милорд, стига вече.
Карайте, карайте - узнали сте неща, които не е трябвало да узнавате.
Тя говори неща, които не трябва да говори, в това съм сигурна.
Тук кръвта още не се е измирисала.
И благоуханията на Арабия не ще накарат тази ръчица да замирише по-приятно.
Каква въздишка само!
Сърцето й носи страшен товар.
Тази болест надхвърля моя опит. Тази болест надхвърля моя опит.
Но съм виждал хора, които ходят насън, а умират благочестиво в леглата си.
Господи, господи, помилуй нас!
Измийте си ръцете, облечете халата си,
не стойте така бледен.
Пак ви казвам, Банко е погребан, не може да излезе от гроба.
Скверни мълви пълзят навсякъде.
Дела противни на Природата пораждат противни на Природата неволи
и заразени умове предават на глухите възглавки страшни тайни.
Не лекар, а свещеник й е нужен.
- Ще се върне ли в леглото сега? - Веднага.
На вратите се чука. Хайде, хайде!
Хайде, хайде, дайте ръка.
Стореното - сторено.
В леглото.
Кой лес е този?
Бърнамският лес.
Английската войска начело с Малкъм, чичо му Сиуърд и Макдъф е близо.
За мъст жадуват те.
Какво ли прави тиранът?
Крепостта си Дънсинан укрепва.
Говорят, че това е лудост.
Други, по-малко омерзени, го наричат безстрашна ярост.
Но безсилен е да стегне той своя бяс с колана на реда.
Сега усеща тайните убийства как лепнат по ръцете му.
Онези, що го следват, по заповед го следват, не от обич.
И чувства вече как властта провисва
връз него като великанска дреха върху джудже крадливо.
Да те почерни дяволът, треперко с млечна муцуна!
Отде си взел това лице на гъска?
- Десет хиляди са... - Какво, селяко, гъски?
Войска, сър. Войска, сър.
Иди си набоди лицето, начерви страха си. Хлапак с белосано сърце!
Каква войска, смешнико?
Смърт на душата ти!
Лицето ти е бял чаршаф - съветник на страха.
Каква войска бе, млечко?
Войска, милорд, английска.
Вън от очите ми! Махни се!
Сийтън!
Сърцето ми се свива, като гледам... Къде си, Сийтън?
Този напън може да укрепи или опразни трона ми.
Достатъчно живях дотук.
Животът нагазва вече в есенната шума
и за нещата, дето се тълпят край старостта -
чест, обич, послушание, другари -
надежда нямам вече.
Сийтън! Какви са новините?
Сър, всички рапорти се потвърдиха.
Ще се сражавам, докато отчекнат от костите месата ми.
- Дай бронята. - Не ви е нужна още.
Ще я сложа. Пратете конници навред. Бесете всеки, който страх насажда.
Дай бронята ми!
Как е болната ви, докторе?
Тя не е точно болна, а терзана от сънища, милорд.
Церете я от тях!
От паметта на болен ум тъгата не можете ли да изкорените,
да изтриете записаните в мозъка тревоги
и с някаква забрава сладка да изчистите задръстената гръд
от пагубния налеп, тегнещ на сърцето?
Болникът трябва сам за туй да се погрижи.
На псетата лекарствата тогаз хвърлете!
Извеждай, Сийтън!
Додето Бърнамският лес се вдигне към Дънсинан, смърт няма да ме стигне.
Всеки войник да отсече по клон и пред лицето си да го държи.
Ще бъде сторено.
Доколкото се знае, тиранинът е още в Дънсинан
и ще изчака нашето пристигане.
На друго той не може да разчита. Малцина са онези, дето още На друго той не може да разчита. Малцина са онези, дето още
насила, с половин сърце му служат.
Окачвайте на показ знамената по външните стени!
Все чувам: "Идат! Идат!".
Нашата крепост всякаква обсада ще понесе с насмешка.
Там да дремят, додето ги оглозгат глад и треска.
Водете първата ни битка.
А после ний с достойния Макдъф ще се заемем да довършим всичко.
С тирана тази нощ да се сразим С тирана тази нощ да се сразим
и да умрем, ако не победим!
Напред сега да влезем в тази бран!
Насам! Насам!
Ако не бяха ги подсилили онези, които трябваше да бъдат наши,
ний щяхме да ги върнем откъдето идат.
Сега сме вече близо. Захвърлете
листатите укрития и нека да проличи кои сте.
Накарайте тръбите да говорят.
Дъх дайте им
да възвестят със стръв решаващия час на смърт и кръв!
Какъв е този шум?
Това е вопъл на жени, милорд.
Аз на страха вкуса почти не помня.
Преди слухът ми смръзваше се мигом от всеки нощен писък,
а косата като жива настръхваше от някой страшен разказ.
Защо пищят?
Кралицата, милорд, е мъртва.
Тя можеше по-късно да умре.
Ще има време за такава дума.
Туй утре, утре, утре ден след ден
със ситни стъпки пъпли чак до онзи
последен слог на писаното време. последен слог на писаното време.
И всички наши вчера на глупци към прашна смърт са осветили пътя.
Пфу, пфу, угасвай, кратка свещ!
Животът е сянка ходеща,
актьор невзрачен, който по сцената за час се перчи и се щура,
а после без следа изчезва.
Той е разказ, изломотен от малоумен...
пълен с глъч и бяс, незначещ нищо.
Простете, милостиви господарю, аз трябва да предам какво видях,
ала не зная как.
Е, хайде, казвай.
Към Бърнам вдигнах поглед и не щеш ли,
в миг ми се стори, че лесът проходи.
Ако не е тъй, нека гневът ви върху мен да се стовари!
Сам гледайте. На три мили оттук - гора, а ходи. Сам гледайте. На три мили оттук - гора, а ходи.
Ако басни си измисляш,
на първото дърво ще те увеся от глад да пукнеш.
"Не се плаши, додето Бърнамският лес към Дънсинан не тръгне."
И ето че лесът върви към Дънсинан.
Излизайте! На битка! На оръжие!
Ако е вярно туй, което каза,
то значи нищо вече не помага - ни да се чака, нито да се бяга.
Тръбете!
Ветре, вей! Не е далеч смъртта -
поне ще я посрещнем с броня на гърба си.
Кажи си името!
Ще се уплашиш, щом го чуеш.
Не!
Няма да ме стреснеш, дори да е по-жарко и от тези в ада.
Макбет е името ми.
Дяволът не би изрекъл по-грозно звание за моя слух.
Или по-страшно.
Лъжеш, тиранино проклет.
Сега ще ти докажа с меча си, че лъжеш!
Ти от жена си раждан.
Стой, адско куче, обърни се!
От всички люде само теб отбягвах. Връщай се обратно.
Премного твоя кръв тежи на моя дух.
Аз нямам думи -
гласът е в меча ми.
Връз уязвими шлемове налитай. Връз уязвими шлемове налитай.
Животът ми е защитен с магия от всеки, раждан от жена.
Отчай се от своята магия.
Онзи ангел, на който служиш, нека ти разкрие,
че от утробата Макдъф е бил насилствено изтръгнат преди срока.
Проклет да е езикът, който казва това.
- Не ще се бия с теб. - Страхливецо, тогава се предай!
Не се предавам аз. Не ще целувам прахта в нозете на младока Малкъм,
доде сганта се гаври с мен.
Макар че Бърнамският лес дойде до Дънсинан и ти срещу ми
опълчен, от жена не си роден, но аз до края ще изпитам всичко.
Удряй, Макдъф.
И нека е проклет тоз, който първи викне: "Стига, спри!".
Привет, кралю шотландски!
ПО ПИЕСАТА НА УИЛЯМ ШЕКСПИР ПО ПИЕСАТА НА УИЛЯМ ШЕКСПИР
Превод: Александър Шурбанов Субтитри: Боряна Богданова
Превод на откъса от "Крал Лир": Александър Шурбанов