EN ORIGINAL MINISERIE FRA NETFLIX
-Hvor var du? -Jeg var med ekorntrynet.
-Heldiggris. -Jeg får alltid de kjipe folka.
-Ok, vi stikker. -Nei, vi tar en drink.
-Vær så snill. -Det er ingen steder her.
-Vi har jo alltids Stein, da. -Vi slipper ikke inn.
Jeg fikser det.
-Hva sa du? -Jeg lovte ham ti minutter på badet.
-Om Aníbal finner det ut... -Faen ta ham.
Jeg kan gjøre hva faen jeg vil når jeg har fri.
To tequilaer.
Takk.
Husets spesial.
-Hva er det i den? -Overraskelse.
Skål for mamma og pappa.
Kjenner du henne?
Men du vil gjerne.
Hva tror du?
Gå hen dit.
-Gå, du. -Greit. Holder du gifteringen min?
Kom igjen.
Det er en kjekkas der borte som ikke kan holde øynene fra deg.
-Kom igjen. -Nei.
-Han er så digg! -Kom an. Dette er vår kveld.
Jeg sier ikke mer.
-Død over alle menn. -Døden.
-Hun er ikke alene. -Be høflig hun andre om å gå...
Nei... Det har gått 18 måneder.
På tide å betale.
Hvis kjekkasen kommer bort, roper du bare om det er noe.
-Ok. -Skikkelig høyt.
-Skal jeg gå bort? -Ja. Det er nå eller aldri.
Kom igjen.
Får jeg lov?
Den er ledig.
Og venninnen din?
-Hvor er hun? -Hun har nok havnet i trøbbel.
Kommer du ofte hit?
-Er du seriøs nå? -Hva sa jeg?
Beklager.
Trodde ikke folk fortsatt brukte den sjekkereplikken.
Unnskyld.
Er det så åpenbart?
Det er en stund siden sist.
Ikke vær redd.
Det er som å sykle.
Hester.
Masse hester på en stor gård
omgitt av snødekte fjell.
-Ikke? Nei! Ikke hester, men kyr. -Kyr.
-Du gjeter kyr i Sierra Nevada. -Riktig. Jeg er cowboy.
-Seriøst? -Nei. Du trenger visst å øve litt mer.
Da får jeg prøve, da.
-Jøss! -Om det er ille, vil jeg ikke vite det.
Jeg ser kun gode ting.
Jeg ser fester, latter, ei morsom jente med mange venner.
Folk vil være nær deg, men du trenger også tid for deg selv.
Nå tar vi en skål, for faen!
Bak fasaden skjuler det seg ei som ingen kjenner.
En uoppdaget skatt.
-Beklager hvis jeg kjeder deg. -Nei, unnskyld.
Beklager.
Skal vi stikke?
-Hva? -Kom.
Jeg heter Mat, forresten.
Hva heter du?
Alle har kalt deg Olivia Costa i årevis,
men du heter egentlig Cándida Isabel Russo.
Familien din kaller deg Isa. Klientene kaller deg Candance.
Du ble født i Mexicos fattigste strøk.
Du syntes tre navn var for mange for ei som ikke engang fortjente ett.
Våkne, mamma!
Du kjenner ikke faren din, og du husker ikke moren din.
Og iblant er du takknemlig for det.
Som femåring innser du at kun en familie vil gjøre deg lykkelig.
Brilleslange!
Men barnehjemmet er en daglig påminnelse om at du aldri får en.
I årevis er et postkort fra ukjente søskenbarn ditt eneste håp.
Du sverger på at drømmen vil gå i oppfyllelse.
VARME HILSENER FRA SPANIA!
Du rømmer fra barnehjemmet og kommer deg til Spania.
Du tror at det verste er overstått.
Men det er bare begynnelsen.
Hei. Paco?
Ingen familie, ingen penger og ingen papirer.
Du blir et spøkelse i andres øyne.
To år senere sover du fremdeles på gata.
Du får et glimt av avgrunnen.
Du forstår at du vil bli deportert og sendt tilbake dit du rømte fra.
Da du tror at slutten er nær…
Du er så pen.
...blir du tilbudt en utvei.
-Hva skjer, sjef? -God kveld.
Tell opp. Det vil ta litt tid.
Aníbal Ledesma stanser deportasjonen.
-Legitimasjonen hennes. -Takk.
Ha det bra.
Herlig. Dette er en stor familie.
-Ikke sant, kjære? -Ja.
Ja, snuppa.
Du vil føle deg hjemme.
Han lover deg oppholdstillatelse,
og du ser omsider for deg en fremtid.
Det du ikke vet,
er at fremtiden har en pris som du aldri vil kunne betale.
Du jobber som servitør og danser på klubben,
men det er ikke slik du betaler gjelda.
Herlig. Kos deg!
Fra den dagen av er lille Isa borte for alltid.
Du blir Candance Russo, Aníbal Ledesmas slave.
Men i den mørkeste avgrunnen
finner du kjærligheten du alltid hadde lett etter.
Kimmy blir en morsfigur som stiller opp gjennom tykt og tynt.
Og hun gir deg det eneste rådet som har fått deg gjennom prøvelsene.
Å ikke være deg selv i møte med kundene.
Du må ta på deg en maske,
en identitet som beskytter deg mot smerten.
Det er ikke bestandig nok.
Du vet hva som skjer etter applausen.
Og du føler deg elendig.
Helt til den dagen han ser inderlig på deg og spør hva du heter.
Jeg heter Mat, forresten. Hva heter du?
Olivia.
Jeg er fortsatt Olivia.
Den samme jenta som du møtte på baren og har tilbragt alle disse årene med.
Du har løyet for meg i årevis.
Jeg trodde at jeg hadde lagt alt bak meg.
Du burde ha fortalt det.
-Jeg var for redd. -Redd for hva da?
Jeg svelget skyldfølelsen min og sa sannheten. Jeg fortalte deg alt.
Det var ikke lett for meg.
-Og det var det for meg? -Jeg mente det ikke sånn.
Jeg visste ikke bedre.
Før jeg traff deg, hadde jeg kun kjent frykt.
Du, dette livet…
Alt dette var bare en uoppnåelig drøm.
Jeg kunne ikke miste deg.
Jeg kunne ikke sette Emma i fare.
Det er nok politiet.
-Ringte du nettopp hit, Mara? -Ja, det var meg.
Jeg dro nettopp.
-Og Jorge? -Han sier ikke et ord.
-Jeg er der om 40 minutter. -Skynd deg, er du grei.
Mara er på vei.
Jeg tilbragte den første natta mi her da jeg ble løslatt.
Isma og Mara tok imot meg.
De ga meg en ny sjanse, selv om jeg kanskje ikke fortjente det.
Hvor ville jeg havnet om vi ikke hadde møttes?
Jeg vet ikke.
Vi reddet hverandre den kvelden.
Du sa at du ikke fortjente meg.
Og jeg tenkte at det var omvendt.
Derfor dukket jeg ikke opp dagen etter.
Men vi fant hverandre igjen.
Det har jeg aldri løyet om.
Jeg elsker deg. Jeg elsker deg høyere enn noe annet.
Hvordan slapp du unna?
Det var takket være Emma. Det var derfor jeg beskyttet henne.
-Det er en lang historie. -Du når å fortelle før Mara kommer.
Aníbal satte oss på programmet hver kveld. Han tjente mye penger på oss.
Men det holdt ikke. Han ville bruke oss i en ny virksomhet.
Hva skal vi?
Det var begynnelsen på slutten.
Og her kommer Emma inn.
Elskling!
Tempelet deres.
Et sted uten regler, hvor dere er mine væpnere,
mine voktere.
Alle som kommer hit vil være anonyme, de er kun et nummer.
Kun jeg kjenner identiteten bak hvert nummer.
Dersom regelen brytes, får det konsekvenser.
Hva mener du? Hva skal vi vokte?
Vis dem, elskling.
Du vet hva jeg synes om dette.
Kom igjen.
Mine damer…
mine nyeste rekrutter.
Den mest dyrebare varen.
Dere tar dere av dem.
De var unge jenter.
Aníbal rekrutterte dem slik han hadde gjort med oss,
ved å ta passene deres og true dem.
Oppgaven vår var å overvåke de ville orgiene.
Ryktet begynte å gå.
Flere og flere jævler betalte en formue for å slippe inn.
Dette var viktige folk.
Det var få som hadde råd til inngangsbilletten.
Det vi ikke visste, var hva menn er i stand til så snart ansiktet skjules.
I månedsvis voldtok udyrene de stakkars jentene.
De torturerte dem, og vi kunne ikke stoppe det.
Og det var særlig ett svin som lot aggresjonen løpe løpsk.
Den dagen ble alt endret for alltid.
Ikke la meg være alene med ham.
Ta meg i stedet.
-Vi må stoppe ham. -Hva gjør vi?
Vi må prate med Aníbal.
Hjelp meg!
Vær så snill!
Det går bra. Det er over nå.
Er alt i orden?
Få se.
Hva skjedde?
Lavanda!
Candance!
Lavanda!
Ikke gå inn alene!
Lavanda!
Åpne, din jævel!
Kimmy, vi må ringe Aníbal!
Nei!
Lavanda!
Åpne opp!
De kom aldri ut.
Vi ringte Aníbal, men vi fikk ikke se hva som hadde hendt.
Emma fortalte det senere.
Jeg skal fatte meg i korthet, for jeg er hes i stemmen.
Dette er Cassandra.
Fra nå av vil hun bo med dere og ta Lavandas plass.
"Plassen hennes". Var det alt hun var i dine øyne?
Dette er forretninger. Vi har ingen tid til føleri.
Det er over.
-Ingen flere orgier. -Hva sa du?
Du hørte hva jeg sa.
Vi har aldri klaget, men nå har du gått for langt.
Vi lar deg ikke utsette jentene for disse rovdyrene mer.
Dere gjør som jeg sier.
Hvis vi nekter, ser det mørkt ut for klubben.
Ja vel. Vi har visst en fagforeningsrepresentant her.
Var det noe mer, Kimmy? En 35-timers uke?
Betalt ferie?
-Litt verdighet ville vært fint. -Vet du hva?
Hvis du skal be om noe, må du først være sikker på at du fortjener det.
Syns du at du gjør det?
-Kimmy! -Nå?
Slipp meg!
Din jævla…
Din jævla kjerring.
Kimmy!
Fortjener du det? Jeg hører deg ikke.
-Fortjener du det, din kjerring? -Slipp!
-Aníbal. -Jeg hører deg ikke.
-Hva nå? -Slutt.
-Jeg skal banke livskiten ut av deg. -Hun skal jobbe i morgen.
Beklager at du måtte se det.
De spurte etter deg.
Det går bra.
Skal jeg ringe legen?
Nei.
-Du må ikke havne i trøbbel. -Hva skjer med hun nye?
Hun er ei hurpe.
-Vær på vakt. -Emma. Hvorfor er du sammen med ham?
Det gjør meg ikke noe friere enn dere.
Ikke gråt, vennen.
Aníbal må betale for dette.
Og det skal han.
Det lover jeg.
Kom.
Jeg har ikke turt å bruke den, men jeg tror vi må det nå.
Kimmy…
-Jeg lover å få oss ut herfra. -Aníbal har passene våre.
Vi kan skaffe nye.
Jeg har spart penger, ikke mye,
men om noen år har vi mer.
Stol på meg, vennen.
Vi kommer oss vekk.
Vi danset for ham.
Vi knullet for ham.
Vi var slavene hans, men vi fikk driks.
Vi stjal småbeløp, så ingen skulle merke noe.
Emma visste at det var oss.
Hvem faen stjeler fra meg?
Men hun beskyttet oss.
Hun beskyttet oss mot alt, bortsett fra henne.
Vi klarte det.
Se.
Det er helt utrolig.
Vi kan starte med blanke ark.
Det er utrolig.
BÅND 27
Har du ikke lært å banke på?
Jeg ville bare si at Kimmy og Candance konspirer mot deg.
Skal si dere har spart.
Hvor mye er det?
Tell opp.
Ett tusen.
To tusen.
Fem tusen.
Kimmy!
Candance!
Ha deg vekk!
Kimmy!
-Kom hit, din jævel. -Slipp meg!
-Kimmy! -Candance!
Kimmy!
Hva skjer?
Hva vil du? Se på meg og si det.
Emma ville gjøre opprør mot Aníbal og styrte terrorveldet.
Hun laget en fluktplan for oss tre.
Politiet hadde tilbudet henne en avtale om hun lekket informasjon om Aníbal.
De trodde at de omsider ville kunne avvikle ringen hans.
Aníbal etablerte enda en virksomhet.
Mindreårige er bra, men utpressing er enda bedre.
Han skjuler identitetene deres på kassettene og tildeler dem tall.
De er vel ansette gifte menn.
De betaler svimlende summer.
Vet du hvor pengene er?
Nei, men opptakene er i safen på kontoret hans. Jeg kan koden.
Vi kan bruke dem mot ham. Lar han oss ikke gå, ødelegger vi dem.
I så fall gjør han bare flere opptak.
Vi trenger ikke alle opptakene, kun et bestemt et.
Aníbal gikk etter feil person.
En mektig fyr som kunne ruinere ham.
Jævelen som drepte Lavanda.
Kassetten hans er nr. 27. Skaffer vi den, har vi balletak på Aníbal.
-Når overleverer han den? -Torsdag ved midnatt.
Vi må lure ham ut så jeg kan hente kassettene.
Jeg er hos en klient i Puerto Banús på torsdag.
-Jeg gjør det. -Dere kan ikke gjøre det alene.
-Nå eller aldri. -Ikke bland deg.
Hør på meg. Dette er den siste sjansen vår.
Alt ordner seg.
Jeg overbeviste Kimmy, og vi gikk videre med Emmas plan.
Sminke finner du i garderoben.
Mens Aníbal gikk runden sin før åpning,
snek Emma seg inn på kontoret hans.
Vi måtte stjele opptaket like før møtet hans med nummer 27,
så Aníbal ikke hadde annet valg enn å godta kravene våre.
Han skulle gi oss passene våre som lå oppbevart i et rom i safen,
og nok penger til å rømme byen og legge dette livet bak oss.
Den morgenen gjorde Kimmy seg klar til å dra til Puerto Banús.
Jeg husker fortsatt blikket hennes da vi sa ha det.
Jeg visste det ikke da, men det var siste gang jeg så henne.
-Sikker på at jeg ikke skal bli? -Ikke nå.
Drikk opp. Jeg har et møte.
Nei.
Det er ikke mulig.
Hva er det, kjære? Har du mistet noe?
BÅND 27
Har du ikke lært deg å banke på?
Det var deg.
Du tok det.
Hva?
Du er den eneste som så meg legge det der. Hvor faen er bånd 27?
Han sendte deg.
-Du jobber for ham. -Jeg har ikke tatt noe som helst.
Ikke vær redd. Det går bra.
Det går bra.
Var det planen din? Er det derfor jeg har fått så mye fitte?
-Jeg vil bare at vi skal være sammen. -Jeg også.
-Jeg vil at vi skal være et team. -Vi er et team.
Si hvor det ligger.
-Hvor er opptaket? -Vær så snill, Aníbal.
Hvor er det?
Jævla tispe.
Din jævla tispe.
Kom hit.
Hva har du gjort?
Hun stjal fra meg.
Den tispa stjal...
Hun stjal ingenting.
Vil du ha kassetten?
Hør etter og gjør som jeg sier.
Om du tror jeg adlyder to horer, så tar du feil.
Du har ikke noe valg.
-Karene mine står utenfor. -De liker showet.
Du er alene, og du må levere det om 30 min. Valget er ditt.
Hva vil dere?
Passene våre og 100 000 euro.
Ikke faen. Du vet at jeg ikke har så mye i safen.
Ikke i safen, men begge vet at du har det. La oss gå, så slipper du å se oss igjen.
Jævla kjerringer.
Greit.
Dere vinner.
Kimmys også.
Jeg tror alt er der.
Slipp den, ellers blåser jeg huet av henne!
Skyt, ellers dreper han oss begge.
-Hold kjeft! -Skyt ham!
-Vær så snill! -Jeg kan ikke.
Er dette takken for alt jeg har gjort for deg? Jævla hore!
Du er bare en jævla hore, akkurat som resten.
Er du ok?
Jeg vet ikke. Er du?
-Hva gjør vi? -Jeg må tenke.
Kle av deg.
-Hæ? -Ta av deg klærne.
Få på deg klærne.
Hva skal du med passet mitt?
Når politiet identifiserer liket, tror de at det er deg.
Se på meg, vennen. Du kan bli hvem du vil.
-Ingen vil lete etter deg. -Men de vil lete etter deg.
Nei, de vil lete etter Aníbal. De vil tro at vi rømte sammen.
Vi kan begynne forfra.
Hva med Kimmy?
Vi må etterlate henne.
Hva faen? Jeg kan ikke forlate henne.
Nå som Aníbal er borte, kan Kimmy starte på nytt.
Noen må fortelle politiet at klærne er dine.
Du og jeg må forsvinne, og Kimmy blir alibiet vårt.
-Hun vil tro at jeg er død! Jeg kan ikke! -Det må du!
Ellers dør vi!
Dette er livsforsikringen vår.
Vi må finne ut hvordan vi kan bli kvitt jævelen.
Vi skaffer legehjelp etterpå.
Candance.
Det ordner seg. Det lover jeg.
Hvordan føler du deg, vennen?
Få se.
Se på meg.
Vi dumper ham og drar. Det går fort.
Ta fatt i den enden.
Hent tingene dine.
Vi er straks klare.
Det er Kimmy. Legg igjen en beskjed.
Det er Emma. Vi dropper planen. Alt gikk til helvete.
Aníbal fersket Candance, og det svartnet for ham.
Han drepte henne. Aníbal drepte Candance.
Alt skjedde bare så fort.
Aníbal frykter at Cassandra tyster til politiet.
Han truer meg.
Jeg må bli med ham. Jeg har ikke noe valg.
Jeg er lei for det. Jeg trodde ikke at det ville ende sånn.
Jeg håper du kan tilgi meg en dag.
Lykke til, vennen.
TILGI MEG
Jeg forlot Kimmy. Det kan jeg ikke tilgi.
Jeg kunne ikke kontakte henne uten å svike Emma.
Jeg måtte ta en brå avgjørelse.
Avgjørelsen har hjemsøkt meg siden.
Arret ditt…
Du fikk det ikke da du var liten?
Nei.
Vi kunne ikke dra på sykehuset. De gjorde sitt beste.
Vi dro hit fordi Emma hadde en kontakt på en kostskole.
En fjern slektning som kunne skaffe oss falske fødselsattester
til de nye passene våre.
Candance!
-Hun er skadet! -Skadet?
Hvorfor sa du ikke noe?
Hva har skjedd?
Hva skal vi gjøre?
Du må la oss bli. Vi har ikke noe sted å dra.
Hun tok seg av meg.
Etter et par uker var alt i boks.
Emma, er du klar over hva du begir deg ut i?
Hvis du blir hos oss, må du følge reglene våre.
Livet ditt vil foregå innenfor disse veggene.
Det er nettopp det jeg trenger.
Greit.
Fra nå av heter du
María Luján Calvo.
MARÍA LUJÁN CALVO BLE DØPT I DETTE SOGNET
Hva med deg, kjære? Hva vil du hete?
Jeg heter Mat, forresten.
Hva heter du?
Olivia.
Emma og Candance var døde for alltid.
Trodde vi, iallfall.
Vi gjemte opptakene på det tryggeste stedet vi kunne finne.
Jeg beholdt den ene nøkkelen og Emma den andre.
I Candances liv var du det nærmeste hun kom frihet.
Da jeg skapte meg et nytt et...
...var jeg så heldig å deg ved min side.
Enkelte ting fra fortiden var umulig å slette.
Mens noen lot jeg være.
Emma og jeg holdt kontakten gjennom alle disse årene.
-Beklager jeg er sen. -Ingen fare.
Vi møttes hver mandag i dyrehagen
og tvang oss til å bruke de nye navnene våre.
-Jeg er gravid. -Er det sant?
Stakkars Emma.
Hun var alltid redd for at noen ville forråde oss.
Hun ble drept pga. kassettene, nr. 27 eller en av de andre.
Mennene gjorde hva som helst for å hindre at innholdet ble lekket.
Hva har Berlinturen med dette å gjøre?
-Det er Zoe. -Politiet tok henne.
De lot meg gå for en time siden, og de beslagla alt på kontoret mitt.
De finner deg snart. Hva kan jeg gjøre for å hjelpe?
Jeg ringer henne.
Mat.
-Går det bra? -Vi gjemmer oss. Hva gjør jeg?
Slå av telefonen, ikke bruk kredittkort. Si hvor du er, så jeg kan hjelpe deg.
Vi er hos Mara. Hun er på vei. Hun skal låne oss bilen sin.
Ting har blitt komplisert.
Politiet ba om tillatelse til å avlytte mobilen din.
Arrestordren din er allerede i Madrid.
-Vær forsiktige, ok? -Tusen takk.
Lykke til.
Zoe kan ikke hjelpe. Vi er på egen hånd.
Hvorfor sa du at du skulle til Berlin?
Si det.
Hvorfor forsvant du bare?
Dette er den vanskelige biten.
Jeg har en datter.
Hun heter Paula.
Hva gjør jeg?
Det går bra. Kom hit.
Jeg ble gravid da jeg jobbet på El Paraíso.
Jeg ville ta abort, men Aníbal lot meg ikke.
Med tiden lærte jeg å elske livet som vokste inni meg.
Da hun ble født,
følte jeg så mye kjærlighet at jeg trodde hjertet mitt ville eksplodere.
Familien jeg alltid hadde ønsket meg var like der. Kimmy, Paula og meg.
Det var fremtiden min.
Men Aníbal hadde andre planer.
Men hva skulle jeg gjøre?
La henne vokse opp i det helvete? Gi henne dette livet?
Jeg kunne gi henne en familie og en fremtid.
Jeg kunne ikke være så egoistisk.
Så Emma sendte henne bort for å spare henne for det livet.
JEG OVERFØRER HERVED OMSORGSRETTEN FOR PAULA...
For å redde henne fra meg.
Jeg hørte ikke noe mer før vi dro på visningen.
-Hallo? -Er det Olivia Costa?
Ja.
Jeg ringer på vegne av Paulas foreldre, datteren du adopterte bort.
Det handlet aldri om noen jobbreise til Berlin.
Den dagen kom fortiden tilbake til meg.
De skulle føre meg til Paula i bytte mot 50 000 euro.
Jeg vil ta ut 50 000 euro. Kan du legge dem i denne?
Hun var i vansker, og kun jeg kunne hjelpe henne.
Jeg har lært at man ikke kan flykte fra fortiden sin.
Uansett hvor godt du tror du har begravd den.
Du ser bra ut til å være død, Cándida Isabel Russo.
Hvordan fant dere meg?
Det var jeg som etterforsket drapet på El Paraíso Star.
Det skal du ha. Du lurte oss trill rundt.
Det vansirede ansiktet, DNA-et ditt på jentenes rom...
Ingen mistenkte noe som helst.
Nok en hore slått i hjel av halliken.
Det var først mange år senere, da noen bekymrede foreldre
hyret meg for å finne adoptivdatterens biologiske mor.
Men det var noe som skurret.
Ifølge obduksjonen hadde den døde kvinnen AIS,
en genetisk feil som gjorde at hun ikke kunne få barn.
Og derfra...
Bingo!
Hvordan vet jeg at det er henne?
Genetikk er utrolig, eller hva?
Dobbeltgjengeren din.
Dere kan ha fabrikkert alt sammen.
De sa at Paula har en medfødt nyresykdom.
Hun trenger en nyre, ellers dør hun.
Derfor lette foreldrene etter meg.
Hvordan kan du vite at det stemmer?
-Det er henne. Jeg er sikker. -Hvordan kan du være så sikker?
Og hva betyr de videoene du sendte meg?
-Jeg sendte ingenting. -Ikke?
-De ble sendt fra mobilen din. -Jeg skjønner det heller ikke.
Jeg vet ikke.
Jeg ventet mens de ordnet et møte med adoptivforeldrene.
Jeg sovnet. Kanskje de dopet meg.
Dette gir ingen mening, Olivia.
Om alt var løgn, ville jeg ikke fått dette.
Faren hennes sendte det i dag. Det er sant, Mat.
I MORGEN KL. 23, SANTA EUGENIA TORG, MARBELLA
-Datteren min venter på meg i Marbella. -Så du må dra dit?
-Jeg kan ikke svikte henne igjen. -De kødder med oss.
-Hvem, da? -Det vet vel du.
Hva er det, Olivia?
Det er umulig.
Si det.
Se på meg. Vi dumper ham og drar.
Han rørte på seg før vi dumpet ham.
-Det er over. -Vær forsiktig!
Kom igjen!
Han levde, Mat.
Men han kan ikke ha overlevd.
Det er Mara. Slå av mobilen.
Sånn.
Snu deg! Hendene på hodet.
Hendene på hodet.
Snu deg rundt.
Ned på kne.
Kom deg ut.
Ut med deg.
Mat.
De lot meg gå for en time siden og beslagla alt på kontoret mitt.
De finner deg snart.
Ring meg når du kan.
Politiet har bedt om tillatelse til å avlytte mobilen din.
Arrestordren din er allerede i Madrid.
Det var henne. Den purken er ute etter meg.
-Hva gjør vi? -Vet ikke.
De sikter meg for drapene på Sáez og Gallardo.
-Jeg forteller det jeg nettopp sa. -De har en mistenkt alt.
La henne gå, slik vi ble enige om.
Hvorfor meg?
-For vi tar det herfra. -Nei, dette er også min sak.
Ikke nå lenger.
Mateo Vidal og Olivia Costa, dere er omringet.
-Kom. -La oss gjøre dette enkelt. Kom ut.
Siste advarsel. Kom ut nå med en gang.
Vi kommer ut.
Hør på meg.
Du har rett. De er ute etter deg, ikke meg.
-Hva? -Hør på meg.
-Husk dette. -Nei.
I morgen. I Marbella. Santa Eugenia torg kl. 23.
Hør på meg, Mat!
De har ingenting på meg. Absolutt ingenting.
Bare stol på meg.
Siste advarsel.
Dere har 30 sekunder på dere, ellers må vi bruke makt.
Kom igjen.
Kom ut med hendene i været!
Opp med hendene!
Legg deg ned.
Vidal har ikke kommet ut. Gå inn.
Ingen tegn til Mateo Vidal inne i huset.
Hvor er han?
Hvor er hvem?
Informer alle enheter. Ingen sover før vi finner Vidal.
Tekst: Elisabeth Sihvo Olsen