Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Priviţi...
Această operă este realizată de artistul Renzo Nervi,
cunoscut pentru viaţa sa făcută din suişuri şi, mai ales, din coborâşuri.
Observaţi cu atenţie această pânză.
Nu vă întrebaţi ce înseamnă.
Arta nu este numai o reprezentare a realităţii,
ci arta îşi poate crea propria realitate.
Nu încercaţi să înţelegeţi, nu este nimic de înţeles.
Trebuie doar să trăiţi experienţa
pe care opera o oferă simţurilor voastre.
Acum, că aţi stat puţin să contemplaţi acest tablou,
veniţi cu mine, să vi-l prezint pe autor.
Renzo Nervi. Un mare pictor şi un mare prieten.
Cel mai bun prieten pe care l-am avut.
Mă enervezi la culme !
Nici nu-ţi dai seama cât de enervant eşti !
Eşti pe cale să te prăbuşeşti şi mă tragi după tine !
Ce ai de gând ?
Ţi-a luat zece ani să faci expoziţia asta, tu îţi dai seama ?
Problema nu este că nu am vândut nimic,
ci... uită-te la recenzii.
Ne-au distrus.
"Art Press". Marele Laveran.
Să vedem... "În secolul XXI, este un gest sinugicaş"
"să expui un artist atât de ancorat în secolul trecut."
"Un gest sinucigaş" !
De celelalte nici nu-ţi mai spun...
Renzo, problema este că tu refuzi toate interviurile.
Ignori presa, nu se poate aşa ceva !
Dar nu foloseşte la nimic, ştii foarte bine.
Astăzi, puterea nu mai este la critici,
ci la comisarii de licitaţii, la cumpărători, la colecţionari !
Este vorba de bani, Arthur !
Tocmai ! Colecţionarii, comisarii şi criticii vor să te cunoască.
Nu ai venit nici la propriul vernisaj !
Nu este vina mea. Sunt agorafob.
Eşti agorafob... Ai un certificat medical ? Nu !
- Am fobie şi de supermarketuri. - Poftim ?
- Mi-e frică în supermarketuri. - Încetează !
Vorbeşti cu mine, Renzo.
Nu-ţi cer mare lucru. Te rog doar să vii puţin la galerie.
Nu pot să vin să mă prefac cu toţi snobii aceia,
să ascult nişte idioţi care îmi explică pictura mea !
Nu toată lumea e idioată.
Arthur, este treaba ta să faci pe bufonul, nu a mea.
Nu mi-o lua în nume de rău, dar tu te pricepi la asta.
Eşti în elementul tău acolo, dar eu, nu.
Avea dreptate Laveran. Eşti demodat, Renzo.
Nu-mi pasă ce zice Laveran !
Oricum, eu nu citesc niciodată criticile.
Ar trebui.
"Labirint". Denumirea expoziţiei ne poartă
în adâncul gândirii lui Renzo Nervi.
Este impresionant.
Mie îmi place mult pânza aceasta.
Este onirică, de coşmar...
- Vă place ? - Da...
Mi se pare că, de sub cruzimea acestei picturi,
se degajă ironia, mila, chiar indulgenţa, aş spune.
Dar aveţi perfectă dreptate.
Dincolo de tuşele uşor sălbatice,
dincolo de stigmatizarea acestor personaje,
se simte umanitatea artistului,
fragilitatea sa.
Parcă vă era sortit să achiziţionaţi această operă !
Chiar în ziua când admiraţi o operă de Renzo Nervi,
iată-l pe artist în persoană !
Este o ocazie rară.
Permiteţi-mi să vă prezint. Renzo, ţi-o prezint pe...
- Bună ziua ! Scuzaţi-mă... - Dar ce faci ?
Vă place, doamnă ?
- Vrei să le aranjez pe toate ? - Nu este nevoie.
Cum vrei.
- Arthur, să chem poliţia ? - Nu e cazul.
- Pot să sun şi la spital... - Nu, e în regulă !
Anas !
Ţi l-am adus înapoi, nu-mi mai trebuie.
- Ai omorât pe cineva ? - Trei am omorât.
Aiureli !
Îţi place ?
Nu închideţi.
Arthur, este Renzo Nervi.
- I-ai spus că sunt aici ? - Da.
- Eugénie ! - Dar sunteţi aici, nu ?
Nu trebuie să fim aşa pragmatici.
Dacă mă vezi aici nu înseamnă că eu chiar sunt aici.
Viaţa nu este chiar aşa de simplă.
Am înţeles. Vorbeşti cu el sau nu ?
Dă-mi-l.
Ce este ?
Ţi-a plăcut ?
Poate nu ştiai, dar nu eşti primul care trage cu pistolul într-un tablou.
Niki de Saint-Phalle a făcut asta acum 50 de ani.
Aşadar, nu eşti deloc original.
Arta este o revoluţie perpetuă, Arthur.
Am pierdut o clientă importantă din cauza ta,
aşa că nu am chef să vorbesc cu tine acum.
O zi bună !
Stai, nu închide !
Bine, am exagerat. Îmi cer scuze, sincer.
Mulţumesc că recunoşti. Este frumos din partea ta.
Mă scapă de probleme scuzele tale...
Acum, trebuie să închid.
Nu, stai !
Voiam să te întreb, fiindcă stau cam prost cu banii,
dacă ai putea să-mi dai un mic avans.
Pentru ce ? Pentru pânza rămasă nevândută, din cauza ta ?
Şi dacă o vindeam, abia dacă acopeream pagubele cauzate.
Care pagube ?
Renzo, gloanţele pe care le-ai tras nu s-au oprit în tabloul tău.
Au trecut de tablou şi s-au oprit în peretele meu.
Da, acum am înţeles care pagube.
Oricum, s-a terminat.
Închidem expoziţia. Strângem tot.
Spune-i şi de întâlnire.
Eugénie te va suna să stabiliţi când să-ţi livreze tablourile.
Îţi trimitem tablourile nevândute, adică...
- Toate. - Poftim ! Ai auzit ?
Renzo ?
Da ? Ce este ?
- Renzo Nervi ? - Da ?
Alex. Sunt încântat să vă cunosc.
Şi cu ce te pot ajuta ?
Mi-aş dori să învăţ să pictez, să fiu ucenicul dvs.
V-am adus câteva studii, poate doriţi să aruncaţi o privire.
- Şi cum m-ai găsit ? - M-am chinuit puţin.
Sunteţi aproape la fel de greu de găsit ca Banksy.
- Îmi pare rău, nu iau ucenici. - Luaţi-mă de probă !
Nu iau ucenici. Eşti greu de cap ?
Nu, sunt doar încăpăţânat.
Du-te la indivizi ca Jeff Koons.
Eu nu sunt fabrică. Îmi asigur producţia singur.
Tocmai de aceea. Sunteţi unul dintre ultimii pictori adevăraţi.
O legendă vie.
Serios, o legendă vie ?
Ai haz. Eşti încăpăţânat, dar nostim.
Te ţin de probă o săptămână. Dar, la primul pas greşit, dispari.
Am înţeles, maestre.
- Nu-mi mai spune aşa. - Am înţeles, maestre.
Vom începe cu un mic exerciţiu de observare.
Te aşezi pe scaunul acesta şi priveşti cu atenţie
absolut toate obiectele din cameră.
Caiacul, lebăda, căprioara, bicicleta, sicriul,
chestia aia care nu ştiu ce este...
- Bine. Şi care este ideea ? - Vei înţelege mai târziu.
- Foarte bine. - Mulţumesc !
Maestre !
Le-am studiat mai bine de trei ore.
Da, da...
Bun.
Acum, vei goli toată camera.
Iei toate lucrurile: din dulapuri, de pe perete, de pe jos.
Să nu mai văd nimic. Le iei şi le aduci în camera aceasta, da ?
Bine.
Foarte bine.
Dar de ce ?
Nu ai terminat încă ?
Ştiţi cât i-a luat lui Hercule să cureţe grajdurile lui Augias,
care erau necurăţate de multă vreme ?
- Nu. Cât i-a luat ? - Foarte mult timp.
Să-ţi spun eu: i-a luat o singură zi.
Dar Hercule era un tip zdravăn. Nu avea 45 de kilograme ud, ca tine.
Puteţi să mă ajutaţi cu caiacul, totuşi ?
Da, ce este ?
Şi acesta este un exerciţiu ?
Nu, doar ai avut ghinion.
- Ce este cu toate aceste tablouri ? - Nu s-au vândut.
E a zecea oară când o iau de la capăt.
Dacă ar face o radiografie acestei pânze,
ar fi vizibilă amploarea nesiguranţei mele.
Înainte, simţeam nevoia să mă autodepăşesc.
Îmi doream să pictez.
Acum, când mă trezesc, nu vreau decât să-mi beau cafeaua.
- Domnul Forestier ? - Bună ziua !
- Încântată ! Urmaţi-mă. - Încântat de cunoştinţă.
Ne trebuie ceva impunător, pentru peretele acela.
Noi ne gândeam la ceva de minimum trei metri pe 1,5.
Foarte bine...
Permiteţi-mi să vă fac o sugestie.
În loc să achiziţionaţi o operă veche,
de ce nu comandaţi mai bine o operă originală ?
Mă gândesc la o operă realizată special pentru dvs., pe comandă.
Am putea apela un artist mare.
Ar putea face trimitere la compania dvs.,
la reputaţia şi la istoria sa.
- Sună interesant. - Da.
Aşa cred...
Şi la ce artist vă gândiţi ?
Renzo Nervi ?
Glumeşti ? Pe altcineva nu ai, mai puţin dificil, mai civilizat ?
- Pe oricine altcineva. - Nu, Renzo este perfect.
Ştiu că îţi este prieten, dar nu e în interesul tău.
Nu putem lua decizii numai după interese.
Ba da, tocmai pentru asta m-ai angajat,
ca să-ţi amintesc ce este în interesul tău.
Admiraţia ta pentru el te orbeşte...
Exact, îl admir ! Asta este tot.
Iar când admiri pe cineva, nu te gândeşti ce cotă are,
dacă merge pe piaţă sau nu.
Eu îţi vorbesc despre admiraţie.
Prima dată când am văzut o lucrare a lui Renzo, m-a tulburat.
Şi nu era o emoţie personală, ci ceva universal, darul alterităţii.
Ştii ce înseamnă să vezi lumea prin ochii altcuiva ?
Eu muncesc săptămâni în şir să-ţi găsesc o ocazie extraordinară,
iar tu strici totul cu sociopatul acela.
Pot să te întreb de ce ?
Vreau să-l ajut.
Maestre ! Am găsit asta printre lucruri.
De obicei, recomandatele sunt importante.
Ce este ?
Ei bine...
Este un ordin de evacuare.
În virtutea deciziei tribunalului, trebuie să părăsiţi imediat
şi să evacuaţi toate bunurile din spaţiul ocupat pe nedrept...
Nu mai târziu de...
- Când aţi primit scrisoarea ? - Habar nu am.
Maestre, veţi fi evacuat.
Serios ? Să o văd şi pe-asta !
În casa asta m-am născut şi aici am de gând să stau până mor.
- Asta e de la taxe şi impozite. - Nu pune mâna pe aia !
Un proverb chinezesc spune:
dacă ce ai de spus nu e mai interesant decât liniştea, mai bine taci.
Aşadar, laşi asta, îţi bei cafeaua şi termini treaba pe care ţi-am dat-o.
Şi asta ţi-o spune o legedă vie.
Am terminat treaba.
- Deci ? - Bravo !
M-am chinuit, dar am terminat.
Acum, aduci toate lucrurile înapoi,
dar le pui pe toate în poziţia lor iniţială.
Este un exerciţiu de memorie.
De aceea te-am pus să le studiezi atâta timp.
- Este o glumă ? - Nu, nu este o glumă.
Învaţă să priveşti. Asta este esenţial.
- La treabă ! - Maestre...
- Da ? - Eu sunt.
- Arthur ! - Da, Arthur.
Am ceva de lucru pentru tine. Te interesează ?
La ce te referi ?
Ce faci aici ? Te aşteaptă sus. Trebuia să urci.
Cine este autorul ?
Este Maggie Chekamondo,
o artistă franco-ugandeză care trăieşte în Berlin.
Este o fotografie.
Este impresionant, are o viaţă personală grea.
Este orfană...
Acelea sunt NFT-uri. Nu mă întreba ce sunt, nu am înţeles încă.
Eugénie se ocupă de ele. Se vând bine.
Dacă se vând...
Să revenim la treburile noastre.
Voiau să vadă ceva repede,
aşa că mi-am permis să le fac un mic desen.
Şi le-am spus că-ţi aparţine.
Ai făcut schiţa în locul meu ?
Ştiam exact ce vor să vadă
şi mi s-a părut mai simplu aşa, este doar un crochiu.
Le-a plăcut mult. Pentru tine, este doar o formalitate.
Şi de ce nu pictezi tu tabloul ? Ar fi şi mai simplu.
Nu începe, Renzo... Haide să mergem.
Şi să faci precum căţeii aceia care se ţin în maşini.
Ştii cum dau aşa, din cap ?
Nu spui nimic. Ne laşi pe mine şi pe Eugénie să vorbim.
Termină cu prostiile !
- Contez pe tine. - Bine.
- Am încredere în tine. - Da.
Şi sunteţi în domeniul agroalimentar, nu ?
Da.
Mai mult agricol sau mai mult alimentar ?
Bio ? Nu ?
Nu sunteţi bio... Organisme modificate genetic ?
Nu, nu...
- Folosiţi glifosat ? - Scuză-mă...
Cred că domnului Dupont-Laval îi place mult schiţa ta.
O pot vedea ?
Desigur. Poftim.
Nu e rău ! Bravo !
Lui Renzo îi place să se laude singur.
Nu putem pretinde modestie de la un artist.
Domnule Nervi, de unde v-a venit ideea pentru această operă ?
Da...
Ideile sunt aici...
Cred că unui pictor îi este mai uşor să se exprime prin operele sale.
Exact.
Iar Renzo îmi vorbea despre marii muralişti mexicani,
pe care ştiu că-i apreciaţi, ca Rivera, Orozco...
- Dar vrei ceva mai contemporan, nu ? - Şi mai puţin mexican.
Da, aşa am discutat.
Plecăm de la ideea unei opere de minimum trei metri pe 1,5.
Este enorm ! Este ca "Guernica".
Nu, "Guernica" e mult mai mare.
Părerea mea este că vom avea o capodoperă.
- Să sperăm... - Da, să sperăm.
Mă bucur să lucrez cu dvs. Adică...
- Mulţumim ! - Mulţumesc mult.
Acesta este catalogul ultimei noastre expoziţii.
- Minunat. Mulţumim ! - La revedere !
- Mulţumim ! La revedere !
A mers bine, nu ?
Uite ce frumos este ! Superb.
Dacă aş avea portretul acesta, l-aş privi toată ziua.
Da, este superb acest Modigliani.
Şi înţeleg de ce te impresionează.
- De ce ? - Nu-ţi aminteşte de cineva ?
De Esther...
Serios ? Crezi ?
Da.
Acum, să revenim la realitate.
Ar vrea să termini tabloul într-o lună.
Mai întâi, mi-aş dori să ştiu dacă îl pot face.
Ştii că nu lucrez la comandă.
- Normal, eşti un artist independent... - Exact.
Dar tu-mi vorbeai adineauri de Picasso,
care picta după bunul său plac, dar lua şi comenzi.
Era şi bogat, şi genial, totodată. Lucrurile acestea nu se exclud.
- Este cumva o problemă etică ? - Da, asta este.
Ştii cum tratează animalele în fabricile lor ?
- Ştii că toacă puii de vii ? - Da, ştiu.
Mi se pare o ticăloşie, este îngrozitor...
Este revoltător. Dar trebuie să şi mâncăm...
Nu-ţi cer să lucrezi pentru Hitler.
- Arthur, a venit Jean-Marc Laveran. - La naiba !
- Laveran, criticul ? - Da.
- Merg şi eu să-l salut. - Nu cred că este o idee bună.
De ce ?
Renzo, nu pleci de aici. Ai înţeles ? Stai aici.
Bravo, felicitări !
Domnul Laveran ? Dar ce surpriză !
Vreau să vă spun ceva referitor la articolul dv. despre expoziţia mea.
Renzo, te rog.
Eu nu-mi dezbat recenziile, mai ales cu artistul respectiv.
Dar mi s-a părut educativă, chiar dacă m-aţi desfiinţat.
- Da, sigur... Eu plec. - Salut, Arthur ! Bravo !
Succes în continuare !
Spuneţi că sunt prizonierul ramei, că sufoc cu pânza mea
şi că nu pot ieşi din materia picturii şi chiar asta simt.
Este o forţă care mă împiedică să creez.
Însă pasajul despre matriţa lugubră a existenţialismului meu
nu cred că l-am înţeles.
Îţi voi explica eu, Renzo.
- A fost genial. - Râdeţi de mine, nu-i aşa ?
- Nu, staţi liniştit. - Dă-mi drumul, dobitocule !
Haideţi să ne calmăm.
Eu eram sincer, mi-a deschis ochii.
Cum adică ţi-a deschis ochii ? Explică-mi !
Individul acesta te-a distrus !
A spus că eşti depăşit, pe altă lume
şi că ar trebui să te retragi înainte de a decădea complet.
Tu pricepi ?
- Nu este exprimarea exactă, dar... - Cam asta ai spus.
Trebuie să spun, lucrarea ta este dezgustătoare !
Stilul este jalnic, iar fondul, o mizerie !
Te-ai comportat ca un gunoi, asumă-ţi !
- Crezi că nu voi face nimic ? - Ce vei face ?
Îţi voi închide galeria ! Tu nu ştii cine sunt ?
Crezi că mă sperii cu ameninţările tale ?
Dar cine eşti tu, să critici un artist ca Renzo Nervi ?
Acum, afară din galeria mea ! Parazitule !
- Plec eu ! - Da, bine ! Cară-te !
Dobitocule !
Mă simt mai bine acum.
Da...
Tipul acela când voia lucrarea ?
Până la sfârşitul lunii.
Bun, se poate face.
Ce faceţi cu asta, maestre ?
Îmi vând sufletul diavolului.
Haide !
- O aşezăm direct pe şevalete. - Bine.
Am o veste bună.
Doamna Debreuil s-a hotărât să ia un tablou al lui Nervi.
Un nud pe care l-a văzut în catalog, "Nud de femeie"...
- "Nud de femeie pe un divan roşu". - Da, exact.
- Este superb. - Şi ne-a oferit 8.000.
Şi noi cât ceream ?
15.000, dar a spus că nu poate mai mult.
Ce zgârcită ! Cheltuieşte suma asta într-un weekend.
Sun-o, negociază şi, dacă nu vrea, spune-i că acceptăm.
Am înţeles.
Eu cred că este de bine.
8.000 de euro este foarte bine. Eu sunt foarte mulţumit.
Da, dar problema este că nu mai am pânza aceea.
Cum adică nu o mai ai ?
- Este la Laura. - Cine este Laura ?
Un model care a pozat pentru mine.
Apoi, ne-am mai văzut şi i-am oferit-o de Ziua Îndrăgostiţilor.
Stai, nu am auzit bine.
I-am oferit-o de Ziua Îndrăgostiţilor.
De Ziua Îndrăgostiţilor !
Sărbătoreşti tu Ziua Îndrăgostiţilor ?
Mai am şi eu slăbiciuni uneori.
Mă bucur. Este un lucru bun. În sfârşit !
Ai putea să-i propui să-i dai altă pânză, în schimb ?
- Crezi ? - Da, cred.
- Aici este ? - Da.
- Vino pe aici. - Ce faci ?
- Eşti sigur ? - Da, nu-ţi face griji.
Ba îmi fac griji.
Unde l-o fi pus, fir-ar să fie ?
Sigur nu este ilegal ce facem acum ?
Nu, nu este ilegal...
L-am găsit ! Ia uite, nici nu l-a agăţat !
Îl luăm şi o ştergem, haide !
- Putea să-l agaţe. - Nu contează ! Hai odată !
Vino încoace !
Ia spune-mi... Te-ai inspirat de la Modigliani
pentru "Nud de femeie pe divan" ?
Da, aşa este.
Nu mai am inspiraţie.
Este normal. Stai toată ziua cu pânza în faţă, aşteptând inspiraţia.
Dar inspiraţia o provoci,
trebuie să o alimentezi, să ieşi puţin din casă
şi să observi ce se întâmplă în jurul tău.
Nu, ştii foarte bine care era sursa inspiraţiei mele.
Esther era în toate portretele mele.
Chiar şi când pictam peisaje, era şi ea acolo. Era peste tot.
Toate picturile mele veneau din surâsul ei.
Revino la realitate, Renzo.
Esther nu mai este aici.
Nu te mai adânci în suferinţă.
Cred că ai nevoie de un pic de eros.
- Ascultă... - Termină ! Mă dezgustă.
Ba nu, este frumos, asta este viaţa.
Ce-i drept, ţipă cam tare.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău, pe cuvânt.
Acum, ce facem ?
Nu ştiu. Improvizăm... Hai !
Nu vă deranjaţi, suntem doar în trecere.
Ce-i asta ? Renzo ?
Bună ziua. Eu sunt psihoterapeutul domnului Renzo Nervi.
Nu spuneţi nimic, ar fi contraproductiv. Mulţumesc.
Aceasta este o terapie cognitiv-comportamentală
care are ca scop recâştigarea narcisismului domnului Nervi.
Prin urmare, vizitarea unor anumite locuri ar putea,
dacă doriţi, să ajute la acceptarea suferinţei sale psihice,
precum şi la recuperarea unor obiecte de valoare.
Ce obiecte ?
Concentraţi-vă.
Domnule Nervi, sunt aici obiecte care v-ar putea ajuta
sau care poate chiar vă aparţin ?
Da ?
- Poate acela ? - Da ? Care ?
Haideţi, luaţi-l.
Ai fi putut să-l agăţi.
Ce situaţie nepotrivită, nu-i aşa ?
Mergeţi, nu vă întoarceţi !
Ai grijă !
- Mulţumesc pentru experienţa asta. - Cu plăcere !
- Este foarte bine. - Mulţumesc, maestre.
Nu-mi mulţumi.
Şi acum, ce urmează ? Sper că o activitate mai artistică.
Nu mai urmează nimic. Am terminat.
Poftim ?
De ce ? Am greşit ceva ?
Nu, dimpotrivă. Ai făcut exact ce ţi-am cerut.
Atunci, ce înseamnă asta ?
Că ai scăpat. Nu vei fi niciodată artist.
Cum adică ?
De la început, ai fost riguros, raţional, coerent,
minuţios şi, mai ales, modest.
- Nu sunt însuşirile unui artist. - Dar aşa sunt eu.
Ai prea multe calităţi. Artiştii nu au nicio calitate.
Faci artă când nu ştii să faci altceva. E un blestem, un handicap.
Tu ai putea face multe lucruri, ai putea face bine oamenilor.
Dar dvs. sunteţi artist.
Eu mă încadrez în descriere !
Fac lucruri inutile, care nu mai interesează pe nimeni !
Dar eu vreau să pictez, ca să exprim ce am de spus.
Nu foloseşte la nimic ! E nevoie de fapte !
Faptele noastre ne definesc, nu spusele !
Şi atunci, ce să fac ?
Pleacă ! Tu mai ai timp ! Pentru mine e prea târziu. Pleacă !
Pleacă !
Bine.
Îmi pare rău, Alex ! Dar e mai bine pentru tine.
Acum, mă deteşti, dar mai târziu îmi vei mulţumi.
Ce e cu tine aici ?
Ţi-am adus partea ta din vânzarea tabloului. Poftim !
Nu era nevoie să vii. Puteai să mi-i trimiţi.
Voiam să sărbătorim.
Ţi-am adus vinul tău preferat. Uite !
Intră !
Cu pictura ai avansat ?
Da, avansez...
E bine.
Este lucrat, are forţă...
Are atâtea detalii, este lucrat cu atâta precizie...
Cred că ai muncit din greu.
Nu am găsit încă unghiul potrivit.
Renzo, te avertizez: nu te las în pace.
Vom termina pânza aceasta !
Dorm aici, dacă este nevoie.
Hai la treabă ! Cum pot să te ajut ?
Spune-mi. Îţi aduc vopsele ? Ce vrei ?
Deschide sticla de vin.
Perfect !
Vreau să te văd la lucru !
Da...
La masă !
Foarte bun.
Asta aveai prin frigider.
Renzo...
Poftim !
Îţi place ?
Este perfectă ! Nu ai semnat-o încă.
Nu semnez comenzile, Arthur.
Nu începe iar... Semneaz-o !
Nu.
E bine că ai făcut toate fructele şi legumele
pe care le voia domnul Dupont-Laval.
Dacă mi-ar fi spus cineva că mă voi lăsa corupt aşa...
În fine... Mă duc la culcare.
Aşa...
Vă rog, puţin mai sus în partea dreaptă.
- Este superb. - Aşa !
Lăsaţi-l aşa !
Staţi puţin, să mă uit.
- Este minunat. - Da.
Este o artă. Felul în care este expus tabloul
reprezintă 80 la sută din muncă.
Da...
Un tablou agăţat prost este un tablou slab.
Vă mulţumim.
Perfect ! Lăsaţi-l aşa.
- Mulţumesc încă o dată. - Eu vă mulţumesc.
- Pe mâine ! Felicitări ! - Mulţumesc.
Bună seara !
Îl ştiţi pe Pierre Bonnard ?
Pierre Bonnard ? Lucrează aici ?
Nu chiar...
Pierre Bonnard este un mare pictor de la începutul secolului XX,
care a avut norocul de-a cunoaşte succesul în timpul vieţii sale.
Era perfecţionist, maniac.
Dar era veşnic nemulţumit
şi se ducea să-şi retuşele pânzele expuse în marile muzee.
Când este cu adevărat terminată o operă de artă ?
Pentru Bonnard, niciodată.
- Ce se întâmplă ? - Nu mai ţipa la mine !
- Nu ţip, dar... - L-am tot sunat, dar nu răspunde !
- Bun. - Improvizează.
- Hai să mergem amândoi. - Vin.
Eugénie tocmai m-a anunţat că, din păcate,
marele Renzo Nervi nu va putea participa azi,
fiind cuprins de inspiraţie,
ceea ce ne face să anticipăm o nouă capodoperă.
Aşadar, voi avea eu privilegiul
de a vă prezenta această operă.
Eugénie...
Un, doi...
Ţi-am spus că nu este o idee bună, Arthur.
Este o farsă !
Dar este interesant !
Suntem victimele unei glume proaste.
- Forestier... - Nu este aşa rău !
- Trebuie să vorbim. - Da, dar priviţi-l...
- Acum ! - Vin...
- Renzo Nervi ? - Da.
Sunt doamna Buffet, executor judecătoresc.
Mă ocup de dosarul evacuării dvs.,
pentru punerea în aplicare a hotărârii instanţei.
Putem intra ?
Da.
Mulţumesc. Domnilor, urmaţi-mă.
Începem cu camera aceasta.
Te-am sunat de patru ori. Nu răspunzi, aşa că-ţi las un mesaj.
Ascultă-mă bine, egoistule ! Tocmai ţi-ai pierdut ultimul aliat.
Voiam să te ajut, dar ţi-ai bătut joc de prietenia mea şi de munca mea !
Atâţia ani m-am spetit muncind pentru tine,
ca să te susţin să pictezi, să te exprimi !
Dar nu te poţi abţine ! Trebuie să distrugi totul !
Nu vreau să te mai văd în viaţa mea !
Domnule, şampanie, Châteaubriand...
Homar Belle-Vue...
Mulţumesc.
Coaste de porc Iberico, cu caviar de vinete...
- Mulţumesc. - Poftim.
Platou de brânzeturi...
Mulţumesc.
Aţi dori şi un desert ?
Poftă bună !
Nota dvs., domnule.
Cum i-am spus şi domnişoarei,
nu voi achita nota de plată.
Vă rog, domnule...
Pentru că această masă este, cel mult, o răsplată modestă
pentru munca mea de artist
în slujba acestei societăţi de ignoranţi !
Vă rog, nu mă faceţi să chem poliţia.
Dacă-mi permiteţi...
Nu este o idee bună să chemaţi poliţia,
pentru că riscaţi să fac şi mai mult scandal.
Şi ar fi neplăcut pentru toată lumea.
În schimb, dacă-mi mai aduceţi un ultim pahar de coniac,
pe cuvânt că îl beau şi plec imediat,
în linişte, şi nu mă mai vedeţi niciodată.
Adu-i coniacul şi ducă-se naibii !
Prietene, simt împlinirea sumbră a sorţii.
Spre moarte păşesc în singurătate.
Văd cum cerul nopţii mele se umple de stele.
Iată că a sosit ceasul când voi pleca şi eu.
Firul vieţii mele, prea lung, înfiorat, este aproape rupt.
Vântul care te-a luat pe tine mă ridică uşurel
Şi eu, proscrisul, îi voi urma pe cei ce m-au iubit.
Privirea lor înmărmurită mă trage spre adâncul infinitului.
Fug. Nu închideţi poarta funerară.
Să trecem, căci aşa este just. Nimeni nu are scăpare.
Ce zgomot cumplit fac la asfinţit
Lanţurile prăvălite cu rugul lui Hercule !
Ce vrei ?
Mă simt sfârşit, mizerabil, nimicit,
obsedat de doliu şi de moarte.
Mă simt ca într-o pictură de Francis Bacon
sau ca unul dintre animalele moarte, în formol, ale lui Damien Hirst.
Eu sunt sălbatic, nu sunt făcut pentru societatea asta.
Şi îmi dau seama, Arthur, că pe lumea asta te am doar pe tine.
Urcă !
Sunt un idiot.
Un mare idiot.
Şi de cât timp nu ţi-ai plătit impozitele ?
Nu ştiu. Esther se ocupa.
Am înţeles... De aşa mult timp ?
Când am început pe drumul acesta, totul era simplu.
Eu îmi pictam tablourile, iar tu le vindeai.
Râdeam, nu ne interesa de nimeni...
Nu ne păsa de nimic.
Aşa este. Lumea s-a schimbat...
Piaţa de artă este internaţională acum.
Nu mai este de ajuns să expui într-o galerie,
trebuie să fii peste tot, în acelaşi timp.
Să fii prezent la târgurile internaţionale,
la casele de licitaţii, pe reţelele sociale...
Trebuie să le faci jocul,
să te prefaci, să te ploconeşti.
Crezi că mie-mi place să-l linguşesc pe Roland Dupont-Laval ?
Nu...
Şi mie mi-ar plăcea să-i dau naibii pe toţi.
Şi să ne regăsim libertatea pe care o aveam înainte.
Şi pânzele tale unde sunt ?
Mi-au confiscat totul.
Totul este aici.
Asta e otravă pentru şoareci ?
Da, aşa pare...
Trebuie să-ţi spun...
Ţi-am plătit toate restanţele la chirie
şi ţi-am achitat şi datoriile la taxe şi impozite,
ca să pot să-ţi recuperez toate picturile.
Altfel, ar fi fost distruse. Eşti bucuros ?
Dar să spunem că...
Situaţia mea financiară este destul de complicată.
A trebuit să ipotechez galeria.
Eugénie m-a certat...
În fine, te scutesc de detalii, nu sunt aşa interesante.
De ce mai faci toate astea, Arthur ?
De ce mă mai ajuţi, când eu îţi fac numai probleme ?
Renzo, la un moment dat, toată lumea te căuta, mai ştii ?
Ai avut oferte excepţionale, de la galerii importante,
iar tu le-ai refuzat mereu.
Mereu ai pus prietenia noastră mai presus de interesele tale.
Mi-ai rămas mereu credincios şi nu pot să uit asta.
Păstrează tu tablourile, Arthur.
Vinde-le, dacă vrei, nu mai contează.
- Încetează, Renzo ! - Sunt ale tale.
Şi, oricum, îţi rămân dator, Arthur.
Mi-ai fost mereu un prieten credincios.
Îţi mulţumesc pentru tot.
Va fi bine. Vom găsi o soluţie.
Acum, treci printr-o uşoară depresie, dar îţi revii.
Şi adu-ţi aminte: în secolul al XIX-lea,
depresia era un atribut al geniilor.
Ce mai faci ? Mulţumesc că m-ai primit.
Am recuperat toată opera lui,
adică peste 200 de tablouri.
Dar am nevoie de ajutorul tău.
Tu ai expoziţii în toată lumea, cunoşti colecţionari importanţi...
Adică, vrei să ne asociem ?
Ştii doar că avem viziuni total diferite în meseria noastră.
De fapt, vrei să reînnodăm relaţia ?
Ţi-e teamă să nu te îndrăgosteşti iarăşi de mine ?
Arthur, cum să-ţi spun... Renzo este de domeniul trecutului.
Nu a mai produs nicio operă de câţiva ani.
Unii chiar cred că a murit.
Poate doar aşa, dacă ar fi murit...
Cât de rea poţi să fii !
Sunt sinceră, atâta tot.
Nu este un artist care să mă intereseze.
Când avea cotă de piaţă, erai de altă părere.
Ai încercat să mi-l furi. Mai ştii ?
Atunci, să spunem că nu mă mai interesează.
Acum, trebuie să plec. Am treabă.
Da, este în sufragerie.
Renzo, ia uite cine a venit în vizită !
Alex ?
Te pot servi cu ceva ?
Da, aş vrea o cafea, vă rog.
Ce mai faci ?
Aşa şi-aşa. Tu ?
Am trecut pe la atelier... Ce aveţi de gând să faceţi ?
Nu ştiu. Arthur, galeristul meu şi prietenul meu de-o viaţă,
a acceptat să mă ajute.
Mi-aş dori să-mi plătesc datoriile înainte să plec.
Unde să pleci, Renzo ?
Tu mai pictezi ?
Nu, am trecut la altceva.
Sunt voluntar la "Acţiune împotriva foametei".
Este grozav. Organizăm evenimente importante,
prin care strângem fonduri pentru a combate foametea din lume.
Îmi place că fac ceva concret, că particip la salvarea unor oameni.
Foarte bine. Ţi-ai găsit adevărata vocaţie.
Datorită dvs., maestre. "Lasă vorbele, faptele contează."
Aşa m-aţi sfătuit, nu mai ştiţi ?
Sfatul dvs. mi s-a întipărit aici.
- Am spus eu asta ? - Serios ?
Aşa se pare...
Alex, nu vrei să rămâi la cină ?
Ba da, desigur.
Poate că, aşa, va avea chef şi Renzo
să se schimbe de pijama, să se îmbrace.
Ce spui, Renzo ?
... şi tipul mă conduce în atelier,
ca să-mi arate lucrările lui.
Este haios, fiindcă nu era extraordinar,
pe vremea aceea căutam mult...
Era haos la facultatea de arte.
Şi acolo, în fundul camerei, văd un tablou superb.
Mă gândeam că îi voi putea face un compliment sincer, în sfârşit,
fără să par atât de fals.
Şi îi spun: "Portretul acela de femeie îmi place foarte mult."
Iar el îmi răspunde sec: "Acela nu este al meu."
"Este al lui Renzo Nervi,"
"profesorul acela cu o pălărie oribilă." Scuză-mă...
După aceea, m-am înscris la cursul lui.
Mi-a spus imediat că nu am talent.
Pentru că nu aveai.
Bine... Şi am devenit galerist.
Şi prima mea expoziţie a fost cu tablourile tale.
Deci, aşa v-aţi cunoscut ? Datorită unui tablou ?
Da, îl pierdusem la pocher.
Ce tablou era, maestre ?
Sunt obosit, eu mă duc să mă culc. Noapte bună !
Era un portret al soţiei lui, Esther.
L-a ars după ce a murit ea.
A ars toate portretele ei.
Renzo, îmi pare rău. Nu trebuia să vorbesc despre asta.
Viaţa este un şir de lucruri pe care le iubim şi apoi le pierdem.
Arthur, vreau să te rog să faci ceva pentru mine.
Ce ?
M-am gândit bine. Mi-am trăit viaţa.
Ce tot spui ?
- Dacă chiar vrei să mă ajuţi... - Da...
Ajută-mă să termin comedia asta, da ?
Dacă am înţeles bine ce-mi ceri,
şi cred că am înţeles, te rog să încetezi imediat.
Nu fac aşa ceva. Nici să nu te gândeşti !
Delirezi !
Bine, mă descurc eu, atunci. Noapte bună !
Xanax, Proxac, Fontanyl, Stylnox...
Da...
Principiul este foarte simplu:
pui orice întrebare şi filosoful îţi răspunde
cu ajutorul unei baze de date cu citate.
- Vrei să încerci ? - Nu, mulţumesc.
Atunci, încerc eu.
Voi pune o întrebare simplă:
voi primi vreo mărire ?
Modul cel mai sigur de a fi bogat este să te mulţumeşti cu puţin.
- Este chiar interesant ! - Da...
Deci, aceasta este "o NFT" ?
Se spune "un NFT", Arthur, şi încetează cu asta.
- Pune-i o întrebare, Arthur. - Nu.
Orice întrebare, una existenţială, nu contează... Haide !
De ce să-ţi doreşti să mori ?
Moartea nu este o dispariţie, ci doar o schimbare.
Şi această schimbare fericită, temută de cei slabi,
e doar o trecere către veşnicie.
Renzo, am primit asta pentru tine. Era în cutia mea de scrisori.
Este ciudat, pentru că nu are ştampila poştei.
Ce este ?
Nu-l deschizi ?
Îl deschid mai târziu.
Vrei să-l deschid eu ?
Nu, mulţumesc.
Nu eşti curios ce este ?
Ba da, dar îl deschid mai târziu. Am voie, nu ?
Bine.
E dreptul meu. Nu suntem obligaţi să facem totul imediat.
Renzo, ce este în plic ?
Lasă-mă în pace !
- Dă-mi-l ! - Ieşi din camera mea !
Nu e camera ta, ci sufrageria mea ! Eşti în casa mea !
Atunci, ieşi din sufrageria ta !
- Ce este asta ? - Nimic.
E un medicament, Renzo ?
Nu, pentru că nu tratează, ci ucide. Şi se pare că o face rapid.
Ucide ?
- De unde l-ai luat ? - De pe Dark Web.
Ai intrat pe Dark Web ?! De pe calculatorul şi IP-ul meu ?
Dă-mi-l înapoi ! Nu mă poţi împiedica.
E dreptul meu să-mi pun capăt vieţii, cum vreau eu.
Se confiscă.
Dacă vrei să mori este alegerea ta.
Eşti bine ?
Nu am reuşit... Era hotărât.
Îl cunoşti... Când hotăra ceva...
- Putem spune că era încăpăţănat. - Da, atât de căpos...
- Ca un catâr. - Încăpăţânat ca un catâr.
Dacă ai nevoie de ceva, să-mi spui.
Dacă vedeţi aceste imagini înseamnă că am murit.
M-am născut în anul 360 după Rembrandt.
Da, prefer să număr de la Rembrandt, care era un adevărat geniu,
decât de la Iisus Hristos, care era un ţicnit.
Voi, toţi cei care mă consideraţi un mizantrop,
cât vă înşelaţi asupra mea !
Pentru că nu cunoaşteţi motivul a ceea ce par a fi.
Din fire, eram un om energic, plin de viaţă.
Dar, acum, nu mai am nicio speranţă.
Omul nu este un creator.
Omul trebuie să-şi amintească mereu că este o fiinţă efemeră.
Şi omul nu se trage din maimuţă, ci este o maimuţă,
una care merge în două picioare şi stă jos ca să-şi facă nevoile.
Nu este un lucru rău, în sine, dar este bine de ştiut.
Sunt atât de pesimist, încât devin optimist.
Pentru că extremele se atrag, iar frigul arde.
Să vă ia naiba pe toţi ! Adio !
Doamnelor şi domnilor, vă mulţumesc pentru prezenţa dvs.
la expoziţia postumă
a acestui artist extraordinar, care s-a dus prea devreme,
un artist care a rămas mereu credincios pricipiilor sale,
care a ignorat mereu moda şi schimbările pieţei.
Acum, ne-a lăsat moştenire o operă însemnată.
Am găsit acest mesaj în telefonul său mobil
şi m-a tulburat...
Dar, înainte de toate, este un prieten care îmi va lipsi.
Mulţumesc ! Bucuraţi-vă de expoziţie !
Uite-l pe Harry Zakaryan.
Cum pune ochii pe un artist, cum îi explodează cota.
Eşti extraordinară ! Cum ai reuşit ?
I-am spus că lumea s-a săturat de arta conceptuală
şi că aceasta e revenirea artei figurative, ca a lui Peter Doig...
Şi mă adoră de când i-am vândut primul Basquiat. Sigur a contat.
Dar mai sunt şi alţii, vino.
Marianne şi Simon Martel, mari amatori de artă.
Şi-ar vinde şi un copil pentru un Warhol sau un Lichtenstein.
Noroc că nu au... copii. Opere de Warhol au mai multe.
Îl vezi pe nerodul acela, în cămaşă albă ?
Este Colin Vandernoot, starul NFT-urilor.
Ideea lui este să digitalizăm toată opera lui Renzo
şi să creăm un muzeu virtual.
Astfel, i-am putea vinde operele de două ori:
o dată, pânza originală, apoi, şi clona ei.
NFT-ul este viitorul meseriei noastre.
Da, evident...
Vino cu mine.
Arthur, îl ştii pe domnul Harry Zakaryan.
Harry, ţi-l prezint pe Arthur Forestier,
omul care l-a descoperit pe Renzo Nervi.
- Încântat de cunoştinţă. - De asemenea.
A trecut deja un an, îţi dai seama ?
Câte s-au întâmplat de când ai plecat !
Retrospectiva de la Guggenheim, Bienala de la Veneţia...
Expoziţia din Shanghai a fost un mare succes.
Cred că am reuşit să intrăm pe piaţa asiatică.
Este aşa de simplu ! Ai devenit un fel de zeu.
Nu-ţi dai seama ?
Vânzările au luat avânt, este extraordinar.
Mi-ar fi plăcut să vezi toate astea.
Colecţionarii şi casele de licitaţii fac înţelegeri,
manipulează preţurile, ca să-ţi crească şi mai mult cota.
Mă întreb până unde va merge.
Ca să nu-ţi mai spun de NFT-uri,
pentru că oricum nu am înţeles nici eu încă.
Nu are niciun sens... Devine absurd.
Să câştigi bani este o artă.
- Ce mai e şi prostia asta ? - Warhol a spus-o, nu eu.
Deci ?
Ei bine... Mi se pare că eşti şi mai bun decât în timpul vieţii.
Dacă vrei să mori este alegerea ta.
Ce mai aştepţi ?
Nu mai ai răbdare, vrei să scapi de mine ?
Nu ai curaj !
Ba am curaj, dar vreau doar să-mi aleg momentul potrivit,
nu ca idiotul de Darby Crash.
Cine ?
Cântăreţul punk care s-a sinucis ca să devină o legendă,
dar cu o zi înainte să moară John Lennon.
Înţelegi ce prost şi-a ales momentul ?
Da. Şi tu când o vei face ? Acum, în cinci minute ?
Mâine-dimineaţă, peste un an ?
Cât timp trebuie să trăiesc eu cu sabia deasupra capului ?
Vreau să mor, dar nu chiar în clipa asta.
Ba da, mori acum şi gata, să încheiem discuţia !
Dar vreau să fiu singur, nu să mă sinucid de faţă cu tine.
Nu poţi respecta intimitatea omului ?
Îmi dai tu mie lecţii de bun-simţ ?
Joci un joc ciudat, Arthur.
Eşti la mine în sufragerie, cu otrava ta de pe Dark Web,
dar eu joc un joc ciudat ?
Crezi Vincent Van Gogh s-a lăsat rugat înainte să se sinucidă ?
Nu...
Dar Nicolas De Staël, înainte să se arunce pe geam ?
Dar Rothko crezi că s-a lăsat rugat înainte să-şi taie venele ?
Nu... Dar nu mă presa, te rog.
Nu poţi să înţelegi ce simt.
Ba da înţeleg, chiar foarte bine.
Nu există om care să te înţeleagă mai bine decât mine.
Bine. Dar tu ce ai face în locul meu ?
M-aş sinucide, categoric.
Mi-aş curma suferinţa şi mi-aş face un bine atât mie,
cât şi celor din jur.
Nu am de gând să mă sinucid ca să-ţi fac ţie un bine.
Mă faci să am îndoieli acum !
Ţi-ai pus mintea la contribuţie, în sfârşit !
Dacă mă sinucid,
nu mai există cale de întoarcere,
pentru că aş fi mort.
Normal, aceasta este marea problemă cu moartea.
Moartea este ceva iremediabil.
Renzo, stai liniştit. Am făcut eu alegerea în locul tău.
Vei muri.
Noroc !
Hai să mergem !
Sunt atât de pesimist, încât devin optimist,
pentru că extremele se atrag şi frigul arde.
Să vă ia naiba pe toţi ! Adio !
- Gata, a ieşit foarte bine. - Nu, trebuie să o luăm de la capăt.
Pentru ce ? A ieşit bine. L-am refăcut de 15 ori, nu mai pot.
Trebuie să-l refacem. Este prea teatral,
mai ales când spui:
"Voi, cei care mă consideraţi o fiinţă nevrednică şi duşmănoasă..."
M-am inspirat din "Testamentul de la Heiligenstadt".
Tocmai, este prea mult. Fii tu însuţi.
Lasă-l pe Beethoven, încearcă să nu exagerezi.
Şi nu mai graseia aşa mult "R"-ul.
Nu mai pronunţa aşa "mizantrop" !
În fine... Înţelege !
Vrei să o faci tu ? Hai să te văd !
Încetează !
Stăm aici de o oră !
Îmi pare rău. Sunt obosit...
Nu are nimic. Mai avem puţin...
La ultimele două fraze, trebuie să pari deznădăjduit,
când vorbeşti despre extremele care se atrag
şi despre frigul care frige,
deşi nu prea înţeleg sensul acestor cuvinte...
- Să-ţi mai explic ? - Nu, lasă.
Trebuie doar să pari puţin mai melancolic, înţelegi ?
Să se simtă că-ţi tremură vocea.
Nu uita: urmează să te sinucizi, Renzo.
Aşa este...
Te vei sinucide.
Îl mai facem o dată, dar de data asta, dă tot ce poţi.
Haide !
- Te vei sinucide. - Da.
Spune-o !
- Vrei să o spun ? - Da.
Mă voi sinucide.
Gândeşte-te la tot ce ai pierdut.
Bun.
- Ce faci cu mâna ? - Arthur, trebuie să fie un selfie.
Când spun "Acţiune", numeri până la trei,
dar în minte, nu cu voce tare.
Acţiune !
Dacă vedeţi aceste imagini înseamnă că am murit...
Tu nu ai regrete ?
Pentru ce ?
Pentru că am devenit ceea ce detestam.
Pentru că le vindem tablourile unor oameni de afaceri cărora nu le pasă,
care le ţin în seifuri, cum îşi ţin banii la bancă.
Vine cineva !
Nu ştiu cine poate fi. Aici, nu vine nimeni, niciodată.
Ascunde-te în casă ! Mă duc eu să văd.
Pot să vă ajut cu ceva ?
Bună ziua !
- Ce caută el aici ? - Alex !
- Stai ! Ţi-am zis să stai în casă ! - Nu-i nimic ! Este Alex.
Renzo ? Trăieşti ?
Ce şarlatani ! Eram sigur ! Trăieşte.
Ce faci, ne filmezi ?
Nu mai filma !
- Gata ! - Dă-mi telefonul !
- Calmează-te, îţi explic. - Nu ai ce.
- Îţi explic. - Calmează-te, te rog.
Haide să discutăm în casă, liniştiţi.
- Telefonul ! - Stai puţin, mai gândeşte-te.
Uită-te la Renzo, ce fericit este !
Trăieşte din nou, pictează. Îi este foarte bine de când a murit.
- Şi cum ai reuşit să ne găseşti ? - Am întrebat-o pe asistenta ta.
Pe Eugénie ? E imposibil !
Nu ştie unde suntem. Nimeni nu ştie.
Nu am lăsat urme.
Este imposibil !
Te-a localizat cu ajutorul GPS-ului de pe telefon.
Acum înţelegi de ce nu am eu telefon mobil ?
Gata, Renzo...
Vrei bani ? Bine.
- Încerci să mă mituieşti ? - Exact.
Îţi scriu un cec şi uităm de povestea asta.
Dă-mi o cifră şi se rezolvă.
Nu am venit ca să vă şantajez. Eu nu sunt ca voi.
Voiam doar să ştiu adevărul.
Iar acum, că îl ştiu,
mă bucur că eşti în viaţă, Renzo.
Am fost nevoit să ipotechez galeria.
Da, Arthur a ipotecat galeria ca să mă ajute.
Dar nu i-am cerut eu asta, aşa a vrut el.
Puţini prieteni ar face aşa ceva.
Te îndoiai de mine, dar acum înţelegi ce fel de prieten sunt.
- Cel mai bun, cu siguranţă. - Ba nu, tu eşti cel mai bun prieten.
- Cum a fost tocăniţa? - Delicioasă.
Foarte bună.
Acum, îmi dai telefonul ?
Nu, fără telefon la masă. Este nepoliticos.
Când e ziua ta ? Spune-mi data naşterii.
13 mai 1995.
13 mai...
13 mai 1995 ?
- Ce faci ? - Nu merge, fir-ar să fie !
- Care este codul ? - Nu ţi-l spun.
- Atunci, o scriu invers... - Încetează, îl vei bloca.
- Nu merge. - Încetează, îl vei bloca !
Gata, s-a blocat ! Din cauza ta.
Nu !
- Gata ! - Ce te-a apucat ?!
Acum, nu mai ai dovezi. Nu mai ai nici filmarea, nici telefonul.
Gata. Stai jos.
Ce ai de gând să faci ?
Ai impresia că te va crede cineva ?
Va fi cuvântul tău împotriva cuvântului meu.
Totul s-a salvat în cloud. Fotografiile, filmarea...
Cloudul este o prostie ! Cică nu există.
Ba da, totul se salvează automat. Degeaba mi-ai aruncat telefonul.
Încetează, eşti prea materialist !
Eu o să plec. Nu mai am telefon, aşa că-mi va fi greu fără GPS.
Toaleta ?
În capăt, este uşa din stânga.
- Este cam complicat. - Nu, este încăpăţânat.
Cred că are de gând să ne denunţe.
- Crezi că ar fi în stare ? - Da.
Este un imbecil mai catolic decât papa.
Sigur este în stare. Am încurcat-o.
- Gândeşte-te la ceva ! - Nu ştiu...
Găseşte un motiv să-l mai reţii !
Gândeşte-te la ceva ! Haide !
Stai puţin...
Mi-a venit o idee...
Îi punem doar un sfert în cafea.
Va adormi şi mai câştigăm puţin timp.
- De ce ai păstrat-o ? - Nu ştiu...
O ţii la tine de atâta timp ? Nu e cam ciudat ?
Tu eşti ciudat. Tu voiai să o înghiţi !
Nu aş fi făcut-o ! Era un bluf.
Tu îţi baţi joc de mine ?!
Mai vorbim despre asta. Acum, avem altă problemă de rezolvat.
Arthur, cu asta nu tragi de timp. Este otravă, o să-l omori !
Tu nu eşti criminal. Revino-ţi !
La naiba... Ai dreptate.
Nu ştiu ce m-a apucat. Mi-am pierdut minţile.
Asta este ! Mergem la închisoare.
- Cum adică ? - Uite aşa. M-am interesat.
Trafic de cadavre, fals şi uz de fals, înşelăciune...
Se pedepsesc cu închisoarea. Duşurile comune ne aşteaptă.
Nu, Arthur, eu nu merg la închisoare.
Nici gând ! Prefer să mai mor o dată.
Mie mi-e bine aici, sunt în paradis. Pictez, am din nou inspiraţie.
Nu mă bagă pe mine după gratii ! Nu-mi iau mie libertatea !
- Nu este o alegere, pricepi ? - Nu ?
Nu, nu-ţi cere nimeni părerea ! Nu !
Eu o să plec.
Nu vrei o cafea, înainte să pleci la drum ?
- Ca să te trezeşti. - Bine, beau repede o cafea.
Nu ştiu dacă este o idee bună...
Hai să bem o cafea, să mai stăm de vorbă.
Mulţumesc.
Scuze.
Plăcerea mea vinovată.
Nu, stai !
Zahărul este nesănătos.
Alex, voiam să-ţi spun că am greşit.
Este o escrocherie.
- Nu-i aşa, Renzo ? - Categoric.
- Nu aţi făcut bine. - Nu, deloc.
Când un tânăr ca tine, idealist, solidar, le dă o lecţie de viaţă
unor bătrâni idioţi ca noi, care au făcut numai prostii...
- Asta ne pune pe gânduri. - Da...
Exageraţi puţin, dar mulţumesc.
Nu ai pentru ce. Acesta este adevărul.
Dacă vrei să ne denunţi, te înţeleg.
Dar nu vrei să te mai gândeşti puţin ?
Nu.
M-am gândit. Nu am de ales, trebuie să vă denunţ.
- Bine... Eşti absolut sigur ? - Da.
Am înţeles.
Renzo, vrei să mai adaugi ceva ?
- Cred că am încercat totul, nu ? - Da.
Îmi pare rău.
Scuză-mă... Ţi se răceşte cafeaua, bea-o.
- Nu mă simt bine... - Poftim ?
Mă mai duc o dată la toaletă.
- La naiba ! - Ce am făcut ?!
Ce ai făcut ?! De ce ai pus otrava ?
De ce ai scos-o tu din buzunar, Arthur ?
La naiba ! Tu ai cumpărat-o !
- A fost ideea ta ! Tu eşti criminalul. - Ba tu l-ai omorât !
- Nu inversa rolurile, Arthur ! - Nu inversez nimic !
- Crezi că... ? - Nu ştiu.
Stai, a fost asistentul meu. Mă duc eu.
Du-te odată !
Nu mişcă. Nu mişcă deloc.
Dumnezeule !
Alex ?
Haide !
Sus !
Te simţi bine, Alex ?
- M-a luat ameţeala... - Probabil de la mirosul de diluant.
Sau de la tocăniţa ta ! Te simţi bine ?
Da, mai bine.
Mă bucur. Ce m-am speriat !
Ce ciudat !
- Ţi-ai revenit ? - Da.
Hai să te aşezi.
- Zahărul este otravă, să ştii. - Da, este periculos.
- Stai jos. - Mulţumesc.
Bea nişte apă.
Sunteţi amabili.
Înscenând moartea lui Renzo Nervi,
cei doi au crescut cota pictorului,
cu ajutorul colecţionarilor
şi al unor case de licitaţii prestigioase.
Un tablou de Renzo Nervi poate valora acum
sute de mii de euro.
- Închisoare... - Înşelăciune...
Duşuri comune...
Vă rog !
Pe rând !
Dumneavoastră.
Există viaţă după moarte ?
Ploile mărunte durează mult,
pe când furtunile sunt scurte.
Dle Forestier, ce credeţi că urmează ? Sunteţi îngrijoraţi ?
Deloc. Domnul Nervi şi cu mine avem încredere în justiţie.
Să vedeţi ce bine o să vă distraţi cu noi !
Nu-i aşa de rău.
Putea să fie şi mai rău. Ar fi putut să ne separe.
Crezi că merge televizorul ?
Uite un interfon !
Bună ziua ! Aici, domnul Forestier şi domnul Nervi.
Am dori să ştim dacă poate veni cineva să repare televizorul.
- Nu avem curent. - Alo ?
NFT-urile pot fi achiziţionate şi tranzacţionate
ca orice criptomonedă...
Orice operă de artă poate fi transpusă în NFT,
asta e interesant.
Da, am fost sponsorul lui Renzo Nervi.
Este un artist pe care îl apreciez în mod deosebit.
Un excentric, desigur...
Opera din spatele meu a fost, iniţial, ferită
de privirile oaspeţilor noştri...
Nu, dă-i una !
Prefer să nu spun la cât este estimată.
Renzo Nervi. Şi am spus totul. Este un geniu.
Este unul dintre marii pictori ai secolului XXI.
Şi, mai presus de toate, îmi este un prieten bun.
Îi voi scrie şi biografia, de altfel.
Nu ştiam. Ştiai ?
"Viaţa înainte, în timpul şi după moarte".
La ce te gândeşti ?
Cred că aveai dreptate. Ne-am transformat în ceea ce uram.
Dacă nu facem nimic, tablourile tale vor sfârşi ca noi,
închise în seifuri, prin Dubai sau pe cine ştie unde.
Vor sta ferecate, protejate cu parole.
- Arthur ? - Da.
Am o idee, poate salvăm o parte din ele.
DUPĂ ŞASE LUNI DE BUNĂ PURTARE...
- Mulţumim ! La revedere ! - O zi bună !
Salut, Iuda !
Maestre... Îmi pare rău, nu am avut de ales.
Glumeam ! Vino aici !
Ce faci ?
Bună ziua !
Linişte, vă rog !
Vă mulţumesc pentru prezenţa numeroasă
la această licitaţie a operelor celebrului artist Renzo Nervi.
Primul tablou se numeşte "Pisica lui Schrödinger",
în onoarea faimoasei feline
folosite în experimentele de fizică cuantică.
Care este preţul de pornire pentru această pânză ?
- 20 de euro. - 20 ?
Da, 20 de euro.
20 de euro, am înţeles.
Oferă cineva 22 de euro ?
- 22,50 ! - 22,50 de la domnul !
- 23 de euro ! - 23 de euro, doamna.
- Oferă cineva mai mult ? - 24 !
24 de euro. Oferă cineva mai mult ?
24 de euro, o dată, de două ori, de trei ori...
Adjudecat ! Felicitări !
Următorul tablou este unul dintre preferatele mele.
Se numeşte "Oamenii lui Penrose".
Este mâncat de molii ?
Nu... Sunt urme de gloanţe.
Renzo Nervi a luat un pistol şi a tras asupra acestei pânze,
gestul său simbolizând moartea capitalismului occidental.
Vă mulţumim !
Este un tablou extraordinar.
Preţul de pornire este de 30 de euro.
- 30 de euro ! - 36 de euro !
- Se încing spiritele. - 38 de euro !
- 40 ! - 40 de euro !
40 de euro ! O dată, de două ori, de trei ori...
Adjudecat de domnul din rândul al doilea !
Adjudecat ! Felicitări, doamnă !
- Bună seara ! - Bună seara, domnule Nervi.
V-aţi vândut operele la preţuri infime,
când aţi fi putut, în mod normal,
să obţineţi câteva zeci de milioane de euro.
Care este mesajul transmis ?
Mesajul este că mediul artei este o farsă,
care ilustrează corupţia lumii pe care o lăsăm în urma noastră.
Arthur Forestier ?
În prezent, toate băncile internaţionale au consilieri
pentru achiziţionarea de opere de artă.
De fapt, asta înseamnă că arta a devenit o investiţie ca oricare alta.
Preţul unui tablou a devenit principala sa funcţie.
Vi se pare normal ? Nu, nu este.
De aceea, în seara aceasta, arta nu mai aparţine numai bogaţilor,
ci tuturor oamenilor.
- Vreţi să mai adăugaţi ceva ? - Nu. O seară bună !
La revedere !
- Pentru libertatea artei ! - Da !
- Bravo ! Vă mulţumesc ! - Bravo !
- Să ciocnim ! - Sănătate !
Eugénie, îţi mulţumesc ! Alex, nu-ţi port pică.
Sănătate !
Ce se întâmplă ?
Ce este asta ?
Acesta este un mesaj pentru Arthur Forestier şi Renzo Nervi.
Băieţi, am auzit despre acţiunile voastre.
Este fantastic. Continuaţi mişcarea !
Bine lucrat !
EPILOG
Salut !
- La mulţi ani, prietene ! - Mulţumesc.
- Am ceva pentru tine. - Un cadou ?
Hai înăuntru, să-l deschidem.
Acum, chiar îţi urez "La mulţi ani !".
- Este cumva... ? - Da.
Eşti nebun, Arthur.
- Chiar seamănă cu ea. - Da.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
- Unde mergem ? - Nu-ţi face griji.
Eşti sigur ?
- Unde mergem, până la urmă ? - Nicăieri.
Am înţeles. Şi mai avem mult ?
Mergem fără o destinaţie anume. Suntem liberi, Arthur.
Nu prea aş vrea să mă mănânce lupii.
Nu sunt lupi aici.
- Nici urşii... - Nu sunt nici urşi.
Ţie nu-ţi pasă, pentru că tu ai murit deja.
Şi nu trăim decât de două ori.
Ce părere ai acum despre moarte ?
Până la urmă, cred că sunt împotrivă.
Chiar nu-mi spui unde mergem ?
Ai răbdare ! Ce grăbit eşti...
Nu-ţi aminteşte de ceva ?
Ba da, normal.
Şi ce preferi ? Arta sau realitatea ?
Arta. Bănuiesc că tu preferi realitatea.
Cum aş putea eu să fac mai bine ceea ce a fost deja creat ?
Te referi la ceea ce a fost creat de Creator ?
Hai să mâncăm. Mi-e foame.
Uitasem... Ştii că familia regală a Belgiei
îţi admiră foarte mult opera ?
Serios ? Şi ?
Le-a plăcut enorm ultima retrospectivă
de la Fundaţia Vuitton.
Şi şi-ar dori foarte mult
să le faci o operă originală.
Minunat ! Să le spui că nu.
Bine, dar ştii că familia regală a Belgiei deţine
cea mai frumoasă colecţie de artă din lume.
Iar tu ştii că nu lucrez la comandă, Arthur.
Hai să nu o luăm de la capăt !
În plus, sunt antimonarhist. Nu-mi plac regii.
Regii sunt şi ei colecţionari ca oricare alţii.
Nu mai insista. Nu mă interesează.
Oricum, Alex mi-a propus să mă duc la Pondicherry,
să predau pictură la o şcoală hindusă.
- Cred că voi accepta. - Ce tot spui ?
Doar am fost profesor.
Nu ţi-am spus niciodată, dar erai un profesor slab.
- Serios ? - Da. Incapabil.
Şi ştii că Belgia este una dintre ţările
de avangardă în privinţa artei contemporane.
Nu mai insista. Refuz.
Mai discutăm, cu calm.
Dar sunt calm. Şi refuz.
Mai vedem noi dacă refuzi.
Aţi urmărit filmul: PICTEAZĂ CU AURIU