I 70'erne ville folk have noget nyt og spændende, så det lavede vi.
Jeg fornemmer noget med min Spider Sense!
Vi lavede den japanske Spider-Man,
som er noget helt andet end den oprindelige Spider-Man.
Der er ingen Tante May. Der er ingen Peter Parker.
Der er en robot.
Der er biler.
Folk hopper og flyver og slår hinanden til plukfisk.
Det mindede slet ikke om den rigtige Spider-Man.
Marvel sagde: "Vi sender det ikke uden for Japan.
Send det kun i Japan."
De næste 30 år
var der ingen, der hørte om den japanske Spider-Man i USA.
Det her er historien om den japanske Spider-Man.
"Den japanske Spider-Man"
Der var tre mennesker, der fik mig til Japan.
Marvelrepræsentant 1976-1985
En kvinde, Stan Lee og Spider-Man.
Kvinden var min kone. Hun var fra Japan.
Jeg mødte hende på universitetet i USA.
Og i 70'erne tog jeg ofte til Japan.
Da jeg var i Japan,
så jeg en kæmpe mængde japanske tegneserier.
Overalt var der såkaldt "manga", som er japanske tegneserier,
og alle læste dem.
Jeg så ingen, der læste amerikanske tegneserier,
og jeg spekulerede over grunden.
Og jeg var en gammel tegneserienørd.
Jeg elskede Marvel.
Stan Lee var en af mine idoler.
Så jeg ringede til Marvel og sagde:
"I har tegneserier i hele verden og i hele USA,
men det største tegneserieland i verden er Japan,
og der har I ingenting."
De sagde: "Vi plejede at sende tegneserier til dem,
men halvdelen af dem kom tilbage. De blev aldrig solgt."
Jeg sagde: "Er I interesserede i at tjene mange penge?
Jeg tror, der er en mulig læserskare her,
hvis vi gør det ordentligt.
Giv mig en chance. Jeg tager derover og finder problemet
og kommer tilbage med et forslag."
Heldigvis var Stan Lee enig med mig.
Jeg ankom til Japan som forlægger.
Alle forlæggere i byen vidste, at: "Der er en gaijin..."
Gaijin er en outsider på japansk.
"...som har rettighederne til Marvel. Måske skulle vi snakke med ham."
Jeg fandt ud af, hvorfor amerikanske tegneserier ikke solgte godt i Japan.
En amerikansk tegneserie skal læses.
En japansk tegneserie skal kigges på.
En amerikansk tegneserie er ligesom en illustreret bog.
Man skal læse tre eller fire talebobler i hvert billede.
I en japansk manga sker der altid noget.
Handlingerne udgør en historie.
De japanske mangalæsere vil gerne underholdes,
som de plejer at blive underholdt.
Da jeg tog til Japan, tog jeg min søn med mig,
og han og hans venner så japanske tv-serier...
...som for eksempel Kamen Rider, og børnene elskede det,
selvom de ikke forstod, hvad de sagde.
De elskede spændingen og musikken.
Der var en kraft og styrke i dem.
Et af selskaberne bag programmerne hed Toei.
Toei var et af de vigtigste TV-selskaber i Japan på det tidspunkt.
Så jeg ringede til dem og var heldig nok til at få en snak med direktøren.
Direktør for Toei Company, Ltd.
Han hed Watanabe.
Jeg sagde: "I har en masse programmer med superhelte, og jeg repræsenterer Marvel."
Hr. Watanabe blev dengang kaldt Ginza-kongen,
hvilket betød, at man tog på bar sammen hver dag efter arbejde.
Det var sådan, man lavede aftaler dengang.
Det var sådan, man fik kontrakter i hus i Japan.
Man fik dem ikke med en advokat på papir.
Man fik dem over drinks og et håndtryk, hvilket man ikke kan destruere.
Man kan ikke rive et håndtryk over.
Så jeg satte mig ned og forhandlede en aftale,
hvor Marvel kunne bruge alle Toei-superheltene,
og Toei kunne bruge alle Marvel-superheltene.
Vi lavede en aftale.
Jeg sendte kontrakten til Marvel. De accepterede den.
De sagde: "Okay, prøv." Så jeg sagde til Toei: "Vi har en aftale."
Stan Lee var geniet bag tegneserierne,
og han vidste, hvad folk kunne lide, og hvad de ikke kunne lide.
Så det var vigtigt, at Stan kunne lide det.
Det første program, Toei lavede, var Spider-Man,
fordi det var Marvels bedst sælgende karakter.
Hr. Watanabe sagde: "Hvad tænker du om Spider-Man?
Hvad tænker du, Gene?" Jeg sagde: "God idé."
Og han sagde: "Jeg tror på det. Jeg tror, det er godt.
Mine bedste medarbejdere arbejder på sagen."
Vi fik godkendt næsten 50 episoder.
Marvel så Japan som sit helt eget marked.
Jeg kan huske, Marvel sagde til Toei: "Det her er kun til Japan.
Vi sender det ikke uden for Japan." Og så sagde de: "Prøv."
For ingen i USA tager sig af det, for de kommer ikke til at se det.
Så længe det fungerer, og vi får penge, er det fint.
Det var det vigtige.
Helt ærligt var superhelteprogrammerne, som Toei lavede,
reklamer for legetøj.
Alle sponsorerne var legetøjsfirmaer,
som alle lavede fantastisk metallegetøj.
Robotter og biler og ting, der var utrolig indviklede og smukke.
Så vi havde brug for legetøj til at sponsorere projektet.
Vi kiggede på historierne
fra den amerikanske Spider-Man og sagde: "Vi har ikke noget af det her."
Så jeg sagde: "Lad os få det. Vi har brug for en robot."
Vicedirektøren fra Toei ville snakke med mig.
Han sagde, at de skulle til at lave Marvels "Spider-Man" i Japan.
Legetøjsdesigner / Spider-Man Mekanisk ingeniør
Han bad vores firma Popy om at designe produkter og sponsorere serien.
I USA kan man tjene nok penge på hovedkarakteren,
men hvis "Spider-Man" skulle være succesfuld i Japan,
blev vi nødt til at introducere flere produkter
til japanske børn for at tjene nok penge.
Det var robotterne, der solgte bedst.
På toget tilbage fra Toei fik jeg en ide: "Designet kunne være sådan her."
Måske kunne Spider-Mans rumskib ligne en slags sfinks.
I mit hoved ville det passe til Spider-Man.
Men det kunne ikke bare være en normal robot.
I USA bruger de begrebet "transform" eller "morphing".
Jeg var den første, der kom på ideen med at "transformere".
Jeg var den første, der introducerede transformeringssystemet.
Blev du nogensinde spurgt om, hvorfor du brugte en sfinks og ikke en edderkop?
Jeg designede dem bare, og ingen stillede spørgsmål.
Så vi indsatte en robot ved navn Marveller,
og Popy blev programmets sponsor,
og så var vi i gang.
Der var et par ting, som jeg insisterede på.
På grund af rettighederne skulle Spider-Mans kostume forblive uændret.
Og han skulle have Spider-Mans evner:
Skyde edderkoppespind, kravle på vægge og kravle på loftet.
Så alle de bevægelser og kræfter, Peter Parker havde,
da han blev Spider-Man,
inkorporerede vi i den japanske Spider-Man.
Spider-Man.
Nu sker det. Vrum vrum!
-Godmorgen! -Godmorgen!
Valget af skuespillere
blev overladt til Toei.
De sagde: "Jeg kender nogle, som er populære.
Jeg ved, hvem der fungerer, og hvem der ikke gør.
Jeg var tilknyttet et bureau og havde arbejdet som statist i tre år.
"Mig? Jeg er hovedrollen? Wow!"
"Her er mit første manuskript. Wow!"
Det var ikke bare min første store rolle, jeg var også hovedpersonen!
Jeg kan ikke beskrive, hvor glad jeg var.
Takuya, hvorfor ligger du der?
Skynd dig at blive Spider-Man!
Jeg vidste ikke noget om Spider-Man.
Så jeg læste tegneserierne.
Og før vi begyndte at filme,
mødtes vi alle i Toeis biografsal
og så den amerikanske "Spider-Man"-film.
...den utrolige Spider-Man.
Jeg elskede den.
Den mest populære, modige og spændende superhelt
i hele verden.
Han var så menneskelig.
Jeg så en Spider-Man, der havde allergier.
Han glemmer at tage sin medicin og har en allergisk reaktion.
Han begyndte at nyse i sin dragt.
Det kunne jeg godt lide.
Film- og tegneserieanmelder
Det var en elendig film.
Spider-Man hoppede nærmest ikke fra bygning til bygning.
Jeg kan huske, jeg så den...
...så da jeg hørte, at de ville lave en japansk udgave,
gik jeg ud fra, at den ville være dårlig.
Stan Lee syntes, at den amerikanske Spider-Man-film
ikke sagde publikum noget.
Den var ikke så god, som den burde have været.
Men heller ikke så dårlig, som den kunne have været.
Jeg spørger ikke, om du arbejdede på den.
Jeg var egentlig konsulenten,
men de lyttede ikke særlig meget til mig.
Jeg vil for enhver pris undgå, at programmerne bliver kedelige.
Disse karakterer er så vigtige for os, og jeg tror, at de fremtidige...
De første var ikke dårlige.
Jeg tror, de næste bliver meget bedre.
Så vi vidste, at vi skulle gøre det godt. Og hvis vi ikke gjorde det,
ville jeg miste mit job og have spildt en masse tid og penge på Japan.
Jeg havde sagt mit arbejde op og mistet mit hus,
alt ville være for ingenting, hvis det gik galt.
Okay. Lad os køre!
Kom, min bror. Kom!
Der er den stemme igen.
Kom, min bror. Hævnens time er kommet.
Takuya var en ung mand med en stærk retfærdighedssans.
Takuya, som bliver til Spider-Man, var en professionel motorcyklist.
Hans far var arkæolog.
Skurkene
finder ham og dræber ham.
Så Takuya prøver at redde ham.
Han bliver også næsten dræbt.
Han løber og løber og falder ned i en hule.
I hulen
møder Takuya Garia fra Planet Spider.
Hold ud! Han kommer til at dø, hvis jeg ikke gør noget...
Edderkoppekoncentratet!
Garia sprøjter sit egen blod ind i Takuya.
Det er sådan, han bliver Spider-Man,
tror jeg.
Er du okay?
Spider-Man...
...du er der altid til at redde mig. Jeg er i live takket være dig.
-Må jeg tage et billede? -Nej!
Da jeg spurgte: "Hvad er en Spider-Man?",
svarede direktøren for mit bureau: "Det betyder edderkoppemenneske."
Så spurgte jeg: "Hvad er et edderkoppemenneske?"
Jeg gik bare ud fra, at han ville have en maske på.
Edderkoppespind!
Men første dag jeg skulle filmes,
så jeg en mand i strømpebukser
med et edderkoppespind trykt på dragten.
Jeg tænkte: "Mener I virkelig det?"
Jeg havde forestillet mig noget mere robotlignende.
Jeg tvivlede på, om det ville virke.
Hitomis karakter er klodset,
hun taler og spiser meget,
hun er munter og flirter til tider.
I japanske TV-serier dengang
fokuserede de fleste dramaer på kvindelig ydmygelse.
Du er professionel, ikke? Kan du ikke køre hurtigere?
Så at se Hitomis karakter foldet ud
har sikkert været opmuntrende for kvinder.
De har endelig afsløret Spider-Mans identitet!
Jeg tror, hendes karakter var velkendt for seerne.
Skal vi tage på date?
I burde kysse og gøre jer klar.
Hitomi og Takuya dater teknisk set,
men de føles også som bror og søster.
De var kærester,
men der var ingen scener, der antydede noget seksuelt.
Fordi det er et program for børn.
Det har man ikke brug for.
Takuya boede med sin lillesøster og lillebror,
så der var mange familiescener med dem.
Læg avisen væk, når vi spiser.
Da det var et program for børn,
var det ret sjældent at se det.
En rar mand, der elsker sin familie,
bliver til en vild kriger, der besejrer sine modstandere.
Det er den kontrast,
der gør familieøjeblikkene vigtige.
Stuntkoordinator
Denne Spider-Man...
Jeg følte, at vi kunne gøre noget interessant med ham.
Jeg havde Marvels "Spider-Man"-tegneserier,
så jeg kiggede på alle de stillinger, han laver i tegningerne.
Han skal kravle og hoppe
og svinge sig i reb.
Hvordan kan man filme det?
Hvis edderkoppeceller bliver indsprøjtet i en persons blod,
og han bliver en edderkop, må han også bevæge sig som en.
Han må blive en edderkop.
Det er sådan, Spider-Man burde laves.
Brug dine edderkoppeevner.
Så for at give indtrykket af en edderkop
skal bevægelserne være edderkoppeagtige med et lavt tyngdepunkt.
Derfra kan han hoppe, sparke,
flyve rundt og slå skurkene.
Jeg viste hr. Koga, som spillede Spider-Man,
Marveltegneserien og bad ham om at indtage stillingerne.
Jeg krævede meget.
Jeg lavede gymnastik dengang, så mine hofter var meget fleksible.
Så...
Dragtskuespiller / Stuntmand
...jeg kunne indtage de svære, akavede stillinger.
Det var derfor, jeg blev valgt som Spider-Man.
De sagde: "Kravl tæt på jorden. Det behøver ikke se godt ud."
"Kom så langt ned du kan."
Kaneda ville kigge fra den ene side og den anden side,
fra alle vinkler, for at se, hvordan jeg skulle stille mig.
"Længere ned", sagde han.
Jeg var enormt tæt på jorden
for at indtage de stillinger.
Han er ikke som et normalt menneske.
Han ville ikke være Spider-Man, hvis han ikke bevægede sig sådan.
Jeg sagde tit: "Bare vær et insekt."
"Du er er edderkop, vær en edderkop!"
Det var banebrydende.
De stillinger.
Det var noget helt nyt.
Det gjorde et indtryk
og adskilte sig fra de typiske børneprogrammer dengang.
Hvem er du?
En budbringer fra Helvede! Spider-Man!
Han siger: "En budbringer fra Helvede! Spider-Man!"
Helvede!
Ingen helt havde før brugt sådan et ondt ord.
Han var ikke en traditionel helt, hvilket var spændende,
og det elskede jeg.
Selv nu giver det mig kuldegysninger.
Spider-maskine! GP-7!
Vi gav Spider-Man en bil ved navn GP-7.
Mange tror, at det stod for Grand Prix,
men her er den rigtige historie.
Efter arbejde plejede vi at tage ud og drikke.
Og efter en del drinks
prøvede vi at finde på et navn til bilen.
Jeg plejede at være DJ i New York.
Jeg plejede at sige: "GP, slå jer løs." Det sagde jeg altid til sidst.
Så jeg sagde: "Hvad med GP?"
Og så sagde nogen:
"Vi har brug for et tal, og syv er et heldigt tal i Japan."
Hvordan føltes det at få en bil opkaldt efter dig?
Jeg fik aldrig en rigtig en, så...
Jeg er Fire Fox. Ræven, der tilhører høstguden. Forstår du?
Når det kom til skurkene,
gik de tilbage til nogle temaer fra japansk mytologi.
Mange Marveltegneserier kommer af nordisk og græsk mytologi.
Mange af de japanske tegneserier kommer af japansk historie.
Det ville vække større genklang hos det japanske publikum.
Jeg sagde til Toei: "Jeg ved ikke meget om Japan,
men hvis I tror, det kommer til at virke, så lad os gøre det."
Så jeg overlod det til dem, og der blev ikke brugt Green Goblin
eller Doc Ock eller noget i den stil.
De skurke, der sagde mig mest?
Der er tre af dem.
Professor Monster,
Amazone...
...og Nindar.
Ligesom krager.
Meget mærkeligt.
Jeg hørte dem altid optage de lyde.
Hvad de skulle forestille? Spørg mig ikke. Jeg har ingen anelse.
Amazone var Professor Monsters næstkommanderende.
Hun var en ret skræmmende dame.
Jeg mener, at Professor Monster
kom for at dominere Jorden.
Spider-Man kæmpede for at stoppe ham.
Tror jeg.
Professor Monster lyder dårligt, når man oversætter fra japansk til engelsk,
men det lyder godt på japansk,
fordi man kombinerer et japansk ord med et amerikansk ord,
hvilket var sejt dengang.
Så "Munsta", monster er "munsta", dræbte en.
Børnene synes, det lyder sejt.
Det er lige meget, hvad det er. Det lyder godt.
Toei vidste, hvad japanske seere kunne lide.
De har i årevis lavet
ekstremt populære ting, som børn kan lide.
Marveller!
Marvel havde ikke noget problem med robotten.
Den eksisterede ikke i USA. Desuden ser den sej ud.
Superhelte skal vinde over stærke fjender
for at blive rigtige superhelte.
Marveller! Transformer, Leopardon!
Så jo stærkere fjenden er, jo bedre.
Det er derfor, at rumskibet, der bliver til en robot og kæmper mod monstre,
blev en del af historien.
Hvis robotterne er store, lavet af stål og skrappe,
kan de ikke blive besejret af fjenden.
Leopardon, Sword Vigor!
Hvis jeg bestemte, ville der også være en robot i "Superman".
Denne Spider-Man er helt anderledes end den amerikanske udgave.
Peter Parker bor på Manhattan.
Han bor i en storby.
Men i den japanske udgave
ser man næsten aldrig byen.
Årsagen er simpel.
Det ville være svært og dyrt at optage midt i Tokyo.
De sagde fra begyndelsen, at budgettet var lille.
Det var et stort pres.
Børneprogrammer bliver ofte lavet på et lille budget.
Måske har de råd til at bruge en masse penge i USA.
Japan er bittelille.
Budgettet er bittelille.
Tidsplanen var stram.
Vi skulle optage to episoder hver uge.
Det gjorde vi for at spare penge.
Kan du ikke høre den hjemsøgte stemme, Amazone?
Japanske programmer blev lavet på,
hvad amerikanere ville synes var et meget begrænset budget.
Der var engang en fyr, der sagde: "Gene, vi drømmer om det, vi har råd til."
Det gjorde et indtryk på mig.
Vi drømmer om, hvad vi kan.
Det begrænsede budget satte rammerne.
Hvis man overskred budgettet, var man færdig i branchen.
Big Bat!
Man havde kun et lille budget, så man gjorde det bedste, man kunne.
Man skulle spare penge på alt.
Man genbrugte scener. Det skyldtes budgettet, men det virkede.
Vi fik heller ikke særlig meget tid.
Jeg skulle finde på Spider-Mans bevægelser på stedet.
Vi havde altid travlt, når vi optog.
Det var et stort pres. Men det skulle gøres.
Jeg ville gøre det godt.
Jeg havde erfaring med farlige stunts, før jeg fik jobbet.
Så jeg vil ikke sige, at jeg var særlig nervøs over stuntene.
Vi besluttede at lave et stort stunt i den første scene.
Vi brugte nogle penge på at optage i midten af Tokyo,
ved Tokyo-tårnet.
Vi ankom om morgenen,
og hr. Kaneda sagde til mig, at jeg skulle klatre op ad Tokyo-tårnet.
Jeg spekulerede på, hvor han ville have mig til at klatre.
Han bad mig om at klatre op ad de skrå ben.
Hvad?
Uden et reb?
Der var ingen livline.
Jeg husker den dag meget tydeligt.
Jeg kan huske, jeg stod der blandt en masse mennesker og sagde:
"Du må ikke falde ned."
Han klatrede op ad den selv.
Jeg klatrede 30-40 meter op ad tårnet med kun mine hænder og fødder.
Vi var lige begyndt at filme...
Jeg tænkte, at der nok ville være
flere dage ligesom den her i fremtiden.
Jeg følte, at jeg skulle forberede mig på det.
Spider-Man!
Nu kan man gøre alting med visuelle effekter,
men da vi filmede farlige scener til "Spider-Man",
var de rent faktisk farlige!
Et forkert trin...
...og så er det slut.
Det var normalt.
Men selve Spider-Man-karakteren er særlig.
Det skulle bare gøres.
Mange af gutterne var olympiske atleter i mine øjne.
Jeg vil hellere kalde dem atleter end stuntmænd.
Det meste af tiden hang han bare fra et reb.
Vi optog fra vinkler, hvor hans krop skjulte rebet.
Jeg spurgte kameramanden for at sikre mig, at man ikke kunne se rebet,
mens vi optog.
Vi havde stålsøjler, som var blevet væltet.
Spider-Man kravlede langs søjlen,
mens vi lagde kameraet på siden,
så det så ud som om, at søjlen var lodret,
og Spider-Man klatrede op og ned ad den.
Jeg kunne finde på at hoppe og sidde fast i loftet.
Jeg havde et reb spændt fast til brystet,
som gik igennem et hul i loftet.
Hr. Kaneda gav signalet, og så blev jeg hevet op,
så det lignede, at jeg hoppede og holdt fast i loftet.
Han holdt fast ovenpå biler,
og bilen ville køre fra side til side.
Og den kørte ret hurtigt.
Næsten alting blev optaget i bevægelse.
Bilerne kørte rent faktisk.
Vi plejede at åbne vinduet og føre et reb igennem
og binde det fast på indersiden af bilen
for at være sikker på, at han ikke faldt af.
Indersiden af bilen var fuld af reb.
Vi brugte aldrig en livline.
Jeg tror ikke, vi ville kunne gøre det i Japan i dag.
Kom her! Spider-Man!
Denne Spider-Man er helt "hjemmelavet".
I dag kan man lave, hvad end man har lyst til.
Det var anderledes dengang.
Den hjemmelavede stil er bare den bedste.
Vi gjorde det. Vi arbejdede hårdt.
De fleste fik ikke særlig meget i løn for det,
men de var glade for at være med.
De tog det meget seriøst.
Stemningen på settet var meget seriøs, ikke ligesom i USA. Ingen jokes.
I Japan er det vigtigt at vise respekt.
"Det er det, vi bad dig om at gøre, det er det, du får penge for. Gør det."
Det er produceren og instruktøren, som beslutter, hvad du skal gøre.
Jeg ved, det lyder koldt for en amerikaner,
men det er den anden side af verden.
Vi producerer film i Japan til japanere,
så vi vil have noget, der fungerer for dem.
For mig ser det lidt overspillet ud, som meget japansk skuespil gør,
men det fungerer i Japan.
Og vi må se i øjnene, at der er mange måder at opnå det samme.
Hvem er du?
Hvad folk gør i forskellige kulturer
kan ikke sammenlignes.
Hvem er du?
Skuespil var nyt for mig, jeg vidste slet ikke noget.
Jeg havde ikke overskud til at være kreativ.
Jeg skulle bare huske mine replikker og sige dem.
Men jeg kan huske en ting.
Jeg mistede min far,
og et par år efter fik jeg rollen som Spider-Man.
I scenen hvor Takuyas far dør,
sagde instruktøren: "Shinji, du må godt improvisere her."
Og det, der kom ud naturligt, var:
Far! Far!
"Far. Du må ikke efterlade mig!"
"Far!"
Du må ikke forlade mig! Far!
Det var et øjeblik, hvor jeg ikke var Takuya Yamashiro,
men mig selv, skuespilleren.
Det kom bare ud i den replik.
Marvel stolede på os og kommunikerede ikke meget med os.
Så længe de tjente penge på det, og folk var glade for mig,
var alting fint.
Når vi gerne ville prøve noget, sagde de: "Hvis det fungerer
og er populært og får høje seertal, så er det godt. Gør det."
Nogle af actionscenerne skræmte mig faktisk.
Der er en hængebro,
og jeg svinger hele vejen rundt om broen i scenen.
Jeg ramte lige ind i træerne med Spider-Man-dragten på.
Jeg havde sår over hele kroppen.
Der er en scene, hvor en hund jagter mig.
Så jeg løber med en hund bag mig,
og så hopper jeg op i et træ.
Hunde kan hoppe ret højt.
Så når jeg er deroppe, hopper hunden op og bider mig i numsen!
Hunden hang og dinglede fra min numse, og det var en schæfer.
Det var ret intenst.
Vi havde ofte eksplosioner,
fordi eksplosioner er spændende for børn og på TV.
Men fordi vi havde for mange problemer med politiet og brandmændene,
tog vi holdet langt ud i skoven
og sprang alting i luften der, hvor der ikke var nogen fare.
Der er et par scener, hvor Spider-Man løber for at undgå en eksplosion.
Så jeg løber ned ad en sti,
hvor al sprængstoffet er.
Jeg skulle huske, hvor de var placeret...
Fordi hvis jeg gik ind i en, ville den springe i luften under mig.
Selvfølgelig var der en gang, hvor jeg var ved at løbe,
og da jeg løb forbi den, sagde det bum! Så eksploderede den.
Personen, der var ansvarlig for dem, trykkede på knappen, da jeg løb forbi.
Det skete et par gange.
Marvel ville gerne se, hvad vi optog.
Så vi klippede pilotafsnittet.
Vi havde det første klar.
Marvel fløj en masse mennesker herover,
Stan Lee og en masse andre fra firmaet.
Jeg kan huske at sidde i biografsalen med alle disse mænd i jakkesæt.
De sidder der med Stan.
Jeg er virkelig nervøs, for hvis de ikke kan lide det, er jeg arbejdsløs.
Den bliver spillet. Vi ser den.
Den ender,
og ingen har noget at sige.
Alle mændene i jakkesæt kigger på mig og siger:
"Gene, du har været i Japan for længe.
Ingen gider se det her. Hvad er det overhovedet?
Det er ikke Spider-Man. Det er skørt."
Da alle cheferne begynder at diskutere det,
fordi det virker så fjollet for dem,
er jeg bange, fordi jeg er ved at miste flere års arbejde.
Og så pludselig stiller Stan Lee sig op og klapper.
Han siger: "Det er fedt. Det er en levende tegneserie."
Han siger: "Voksne vil elske det, fordi det er så overdrevet.
Børn vil elske det, fordi det er spændende og medrivende.
Hvis det er det, folk vil have, så lad os give dem det."
Og så kiggede cheferne på mig og sagde: "Gene, sikke en god ide."
Stan støttede mig altid, men denne gang,
da han så, hvad vi havde lavet og stod op og klappede,
det føltes så godt.
Jeg sagde: "Kongen af tegneserier har set, hvad jeg har gjort
med hans yndlingskarakter og hans arbejde, og han kan lide det."
Resten er historie.
Vidste du, at Stan Lee rigtig godt kunne lide den japanske "Spider-Man"?
Det vidste jeg ikke. Virkelig?
Jeg mener...
Virkelig?
Det er jeg meget glad for at høre.
Meget glad.
Alle elskede, hvad vi lavede.
Merchandiset og legetøjet blev meget populært.
Så det gjorde alle glade.
Legetøjet sælger, seertallene er høje, der kommer penge ind.
Hvad mere kan man ønske sig?
Folk satte pris på designet bag Marveller og Leopardon.
Det elsker jeg.
Legetøjsdesigner / Spider-Man Mekanisk ingeniør
Det, at programmet kørte et år og fik anerkendelse...
Film- og tegneserieanmelder
...er fantastisk.
Drenge plejede at sige: "Jeg ser showet!"
Og en af dem sagde: "Min mor ser det også!"
Og han sagde: "Mor siger, at Hitomi er sej!"
Det var rart at høre.
Siden vi blev sendt hver uge,
begyndte folk at tale til os.
"Er det Spider-Man?" "Hey, det er Spider-Man!"
Børn plejede at flokkes om vores bus og bede om autografer.
At vide, at de så programmet, gjorde mig glad.
Det var opmuntrende.
Farvel!
Vores seertal var høje.
Jobbet gjorde mig glad og spændt.
Det var heller ikke et overfladisk program.
Jeg har brug for jeres hjælp!
Interaktioner med børn var vigtige.
Det menneskelige hjerte er vigtigt...
Du mobber de andre...
...fordi du tror, din far vil komme tilbage, hvis du laver ballade.
Det var noget, vi lagde vægt på
i mange episoder.
Jeg ved ikke, hvad grunden er, men I må ikke slås!
Fortæl mig om det, så vi kan løse det.
Jeg er også stolt af den del af programmet.
Du er også en modig dreng.
Nej, slet ikke.
Det må du ikke sige. Du kan godt, hvis du prøver!
Se på mig.
Uanset hvor hårdt det bliver,
så må du ikke give op.
Tro på dig selv, og gennemfør det.
Det var moralen.
Spider-Man blev så populært, at mange andre lignende shows blev lavet.
I Japan blev den slags TV normalen for børneprogrammer.
Bagefter blev mange Sentai- og robot-baserede børneprogrammer
rigtig populære.
Sentai-serien, som er en japansk superhelteserie,
havde ikke robotter dengang.
Spider-Man-robotten var sådan et stort hit og så populær,
at de besluttede at bruge en robot i næste sæson.
Så sagde Stan: "De her robotter er gode karakterer.
Hvorfor laver vi ikke noget med robotter i de amerikanske tegneserier?"
Så sagde jeg: "Hvad med at lave en historie kun med robotter?"
Stan hjalp mig med at skrive historien.
Vi lavede en tegneserie kaldet Shogun Warriors.
En af de robotter, der blev brugt igen senere,
var The Transformers.
Som I ved, blev Transformers et stort hit senere.
Og ærligt talt
mener jeg, at den japanske Spider-Man inspirerede Power Rangers.
Jeg er stolt af alle de programmer og alle de helte,
fordi ingen andre havde gjort det før.
I de sidste optagelser arbejdede holdet helt fantastisk sammen.
Der var så mange af os, og vi arbejdede sammen som et hold.
Vi arbejdede alle sammen for at skabe noget.
Det hjalp os virkelig med at komme igennem det.
Det var et sjovt miljø at arbejde i med masser af latter.
Der var en god stemning på optagelserne.
Jeg er glad for oplevelsen, og jeg tror, jeg føler mig stolt for første gang i dag.
Vi var som en familie.
Til sidst krammede vi alle sammen.
Det var en stor fejring med så meget energi.
Marvel Comics' udgave
og den japanske udgave af "Spider-Man" er lidt forskellige.
Men som helte er de begge fantastiske.
Hvis man elsker, hvad man laver, er det ikke arbejde.
Det er en glæde, og det er sådan, man bør leve.
Og jeg nød, hvad jeg lavede med Stan og hans kone, Joanie,
som engang sagde til ham: "Skriv, hvad du gerne vil skrive,
og hvis du elsker det, vil folk også elske det."
Og det skete for mig.
Min kone sagde: "Gene, hvis du tror på, at du kan skabe en succes,
så støtter jeg dig. Gør det."
Og det fungerede, og det er jeg dybt taknemmelig for.
Vi har netop fejret vores 50 års bryllupsdag,
og vi har tænkt os at fortsætte for evigt.
Det skyldes Spider-Man. Tak.
Jeg er stadig skuespiller.
Det er takket være Spider-Man.
Den scene, jeg husker bedst, er fra slutningen af programmet.
Solnedgangen. Havet.
Jeg kigger mod solnedgangen,
tager min dragt af og afslører mit ansigt.
Jeg kan huske replikken.
"Far. Garia..."
Far...
Garia...
"Jeg har besejret Jernkorsets ridderkors."
Jeg har besejret Jernkorsets ridderkors!
Professor Monster er død!
Jeg råbte ud mod solnedgangen.
Slut
Jeg ville ønske, min far kunne have set mig som Spider-Man.
Nu...
Jeg er overvældet af følelser.
Jeg er så glad.
Gennem Spider-Man...
...har jeg mødt jer alle.
Jeg er overvældet af glæde.
Tak, Spider-Man.
"Spider-Man" blev sendt i Japan fra maj 1978 til marts 1979,
da Toei stoppede serien og fokuserede på deres egne karakterer.
Det var ikke før 2009, da Marvel udsendte alle 41 afsnit online,
at seere uden for Japan endelig kunne
opleve den japanske Spider-Man.
Især en fan fik en særlig introduktion.
Spider-Man! Spider-Man.
Min søn. Hvordan går det?
Wow, det ser godt ud.
Du burde stille dig sådan.
Det er fremragende.
Vent. Sådan her.
-Tusind tak. Det er fantastisk. -Tak.
Jeg kunne rigtig godt lide det.
Jeg kunne lide, at de gjorde det på en japansk måde.
Det var ikke som den amerikanske udgave.
Den havde sin egen stil. Endda den måde, han gik på.
Og de karakterer, de skabte,
som var anderledes end vores egne karakterer,
var meget farverige og spændende.
Jeg var meget imponeret over bevægelserne,
for intet af det var computeranimeret.
Det, man så på skærmen, var lavet af mennesker.
Og når Spider-Man klatrer op ad den bygning...
Jeg synes, det var vidunderligt, hvordan han kravlede op.
Det var så anderledes end her i USA,
at det var sjovt, fordi jeg så en helt anden stil, men en god stil.
Tekster af: Helene Ingerslev Udsen