Kvinnor har fängslande historier och är fängslande skapare.
Det var nåt med superhjältevärlden som passade mig.
Men jag liknade ingen av flickorna och kvinnorna i den världen.
Själva tanken att kunna identifiera sig med en karaktär
var svår att förstå för mig.
Tänk vad det hade kunnat betyda för mig.
Jag måste skriva kvinnor, för det finns för få
och för få kvinnor skriver kvinnor.
Jag tänkte: "Jag vill skriva en historia om en flicka,
för om det är om en flicka, kan hon inte förlora."
Folk dras till karaktärer som talar till nåt inom dem.
Superhjältar ska vara positiva ideal.
Det är de bilder vi tänker på och jämför oss själva med.
Det svåraste är att välja att se ut som sig själv.
...Och vi kommer att vara de stjärnor vi var menade att bli.
"HÖGRE, LÄNGRE, SNABBARE"
Jag växte upp i en småstad i New Jersey.
Jag hade tre äldre bröder, en stor familj,
och vi var nog den enda muslimska familjen i den staden.
Befolkningen var huvudsakligen vit.
Det var en bra barndom, men jag kände mig ändå lite blyg
och tafatt och utanför på många olika sätt.
Jag var väldigt inåtvänd.
Jag satt på mitt rum och skrev egna historier
och lekte med mina Barbiedockor,
helt i min egen värld och i min egen fantasi.
Jag försökte ofta leka med mina bröder och kusiner.
Men jag var tjejen,
så jag kunde inte fajtas på skoj som de gjorde
eller tacklas som de gjorde.
Vice VD, Karaktärer & innehåll
Redaktör
Så de sa att jag fick titta på och vara hejaklacksledare.
Det gjorde mig jättearg.
Jag kom in i superhjältevärlden och serier genom mina bröder,
främst genom min äldsta bror som älskade science fiction och serier.
Han samlade på serietidningar. Han hade stora högar av dem.
Det var nåt visst med superhjältevärlden.
Fast superhjältar är fantastiska och häftiga,
var det nåt med dem som jag kände igen mig i.
Jag upptäckte X-Men-serien på 90-talet,
och det var ett stort uppvaknande för mig.
Den handlar om unga människor
som försökte komma på vilka de var
men också hade de kämpigt, och de hittade ett sätt
att förvandla sin osäkerhet till fantastisk styrka.
Och som väldigt ung kände jag att det berörde mig djupt.
Jag insåg inte då att det var nåt som egentligen bara pojkar gillade.
Jag älskade att de var coola karaktärer
med fantastiska historier som jag kände en koppling till.
Med början i slutet av 40-talet läste mina tjejkompisar och jag serier.
Alla barn läste serier.
Så snart jag var gammal nog att gå över gatan...
Manusskrivare
Serie-"honstoriker"
...med min veckopeng i handen, gick jag till godisbutiken på hörnet.
De hade ett ställ med skylten "Hallå, barn! Serietidningar!"
Jag köpte i princip varje serietidning med en flicka på omslaget.
Men inte en flicka som blev räddad, utan en som hade kontroll.
En flicka som var hjälte.
Det fanns så många serier att välja bland.
Ibland när mamma gick till affären
läste jag serier på stället.
Medskapare
Redaktör
Manusskrivare
Så jag läste cowboyserier och Superman ibland.
Men Lois Lane irriterade mig, för hon försökte jämt bevisa
att Clark Kent var Superman istället för att vara ute och göra reportage.
Det fanns 70 miljoner regelbundna läsare av serier i slutet av 1940-talet.
Manusskrivare
Över hälften av USA:s befolkning läste serietidningar,
och de läste mycket serier.
Och det var jämnt fördelat mellan könen då.
Det berodde främst på att genrerna var väldigt vittomspännande.
Kvinnor utgjorde en stor del av arbetsstyrkan på 40-talet,
särskilt under andra världskriget.
Man var beroende av att kvinnor arbetade, för att hålla landet igång.
Och det märks i serietidningarna.
Det fanns fantastiska kvinnliga serieskapare som ingen känner till...
Serieskapare & manusskrivare
Serietecknare
...för när män skriver böcker om serier
fokuserar de på Stan Lee, Jack Kirby och Hulken.
Serieskapare & manusskrivare
Serietecknare
Timely Comics blev senare Marvel Comics,
och de hade en hel grupp superhjältar
som alla hade egna tidningar.
Tarpé Mills var tecknare för en dagstidning...
Serieskapare
...och hon tecknade den första betydande superhjältinnan
och actionhjältinnan med utstyrsel, Miss Fury.
Marla Drake var ett societetslejon
som sätter på sig ett panterskinn och blir Miss Fury.
Det är mycket film noir, Marla Drake såg ut precis som Tarpé Mills.
Hon satte sig själv i serien.
Det var som hennes eget fantasiliv.
Det låter fånigt att säga att det öppnade en ny värld för mig, men så var det.
Det öppnade en värld för mig.
Sen kraschade serieindustrin ganska rejält 1954 och 1955.
Serietidningar anklagades för att skada USA:s unga.
Det enda sättet att stoppa sånt här
är att väcka opinion bland folk.
Om folk i en stadsdel inte vill
att såna här serietidningar ska säljas och läsas av deras barn,
och protesterar bestämt mot det, är det den bästa garantin.
Så serietidningar blev en fråga för kongressen.
Det hölls förhör.
God eftermiddag från domstolshuset på Foley Square i Manhattan.
Vi ska strax sända dagens session med senatens underutskott
om ungdomsbrottslighet, som undersöker seriers effekt
på den ökade ungdomsbrottsligheten.
Efter det skapades regler för att begränsa serietidningar.
Det var då allt förändrades.
Läsarskaran minskade med hälften under bara ett år.
Serieindustrin visste inte vad de skulle göra.
Förlagen måste hitta ett sätt att hålla sig flytande.
Och eftersom Marvel hade ett eget distributionsbolag
lyckades de hålla sig vid liv
längre än många andra serieförlag som gick omkull.
De måste bestämma vilka serier som var viktigast för dem
och som hade bäst chans att lyckas.
Så de beslöt att fokusera på en läsekrets de kunde lita på,
vilket var pojkar och tonårspojkar.
De hade enorm framgång med superhjältar.
De fokuserade på sina Silver Age-superhjältar,
och alla andra genrer tonade gradvis bort.
Jag gillar Spider-Man och Avengers,
Flash, Iron Man och Hulken.
De är bra serier.
Jag var jämt den där flickan i skolan som tecknade.
Det blev som en kallelse för mig.
Min mor tog jämt med oss till biblioteket,
och jag tog fram massor av ritböcker.
Jag lärde mig teckna tack vare dem.
Det var en kamp när jag ville välja konstbanan som ung,
och min mor kunde inte förstå det.
Och hon pressades av folk...
Tecknare
Manusskrivare
...och släkt och vänner som inte förstod och som sa:
"När ska du få Nilah att sluta med sin konsthobby?"
Så vi bråkade mycket fram till min high school-examen.
Mamma ville att jag skulle ha redovisning eller dataprogrammering som huvudämne,
men första året efter examen gick jag inte på college,
för jag var fast besluten att komma in på en konstlinje.
Till slut kom jag in på Ringling College, i deras program för datoranimation.
Examensarbete
Det gav mig chansen att göra saker med konst
som jag aldrig gjort tidigare, och det var rätt coolt.
Men jag började faktiskt inte läsa serier förrän manga växte fram.
Och fast jag gillade dem märkte jag trenden
att det vanligen fanns en kvinnlig karaktär,
och om hon slogs,
särskilt om hon mötte en man, förlorade hon jämt.
En kvinna i en tecknad serie
förväntas vara glad och trevlig och optimistisk,
så när den manliga karaktären upplever tvivel
och ångest och andra känslor,
är det kvinnan som stöttar honom och hjälper honom att klara biffen.
Så man ser inte många kvinnliga karaktärer som är sårbara
och osympatiska eller som har ett inre djup.
Och det är vad som intresserar mig med kvinnliga karaktärer.
Jag tänkte: "Jag vill läsa historier
om flickor och där flickor inte kan förlora."
För 25 år sen, 1961.
Ett minnesvärt år. John Kennedy blev president.
Alan Shepard blev den förste amerikanen i rymden.
Det blev modernt med bikini och Marvel Comics debuterade.
Det berättas att Stans fru Joan sa till honom:
"Varför inte skriva nåt som du själv tycker om?"
Det var då Stan skapade Fantastic Four.
Det tidiga 60-talet var en renässans för Marvel,
med nya superhjältar som var fräscha och häftiga.
Det hade aldrig funnits superhjältar med problem tidigare.
Spider-Mans kostym gick sönder, och han fick sy ihop den för hand.
Jag älskade Human Torch, för han var tonåring...
Manusskrivare
...och körde häftiga bilar. Han var blond.
Jack Kirby tecknade honom otroligt stilig.
Och han var nån jag kunde relatera til mer,
plus att han kunde flyga och ha eldkrafter.
Jättecoolt.
Jag visste inte att pojkar var målgruppen.
Det blev en chock för mig.
När jag blev tonåring sa andra tjejer:
"Du måste prata med min pojkvän. Han gillar serier."
Jag sa: "Kan jag inte prata med dig?"
"Nej, jag läser inte serier." Typ "Usch."
Och det slog mig inte ens när jag började i branschen
att jag började i en industri
där nästan inga av skaparna var flickor.
Det fanns nån enstaka kvinna här
och nåns flickvän där och nåns fru där,
men det var inget som kvinnor gjorde.
Stan, har du tid några minuter?
För vår härliga assistent, absolut. Fans, det här är Flo Steinberg.
Hej, fans. Trevligt att träffa er.
Flo Steinbergs röst Sekreterare på Marvel
Som sekreterare för läsarbrev känner jag
att jag redan känner de flesta av er.
Flo var med från början.
Alla älskade Flo, och hon var som ett inventarium.
Hon besvarade personligen breven. Hon skötte allt det där.
Tack vare hennes unika röst och charmerande sätt
älskade alla Flo.
Hon lever ständigt i minnet på Marvels fans.
Så alla kände Fantastiska Flo Steinberg.
Då fanns bara en handfull kvinnor i seriebranschen.
Ingen av dem skrev eller tecknade några serier om superhjältar då.
Paty Cockrum och Marie Severin, två av de bästa tecknarna,
gjorde produktionsteckningar på kontoret
istället för att teckna vanliga serier som de borde ha gjort.
De kallade henne... Jag minns inte vad det var,
Muntra Marie eller nåt annat larvigt,
och hon visade alltid upp en glad min och ställde aldrig krav.
Hon tecknade inte ens serier för dem.
Hon skötte raderingar och layout till 1966,
då Esquire ville göra en artikel och behövde nån som illustrerade den,
och alla killar var upptagna med att teckna Hulken.
Marie sa: "Jag kan göra det."
När den kom ut såg Martin Goodman den och sa:
"Hon kan teckna. Stan, ge henne nåt att göra." Vilket han gjorde.
Hon ställde aldrig krav eller bad om arbete.
Marie var verkligen mångsidig,
och hon gjorde visst en massa designarbete för Marvel
som hon aldrig riktigt fick erkännande för.
Hon var helt enkelt för upptagen med sitt jobb...
Medskapare & tecknare
...för att bry sig om könspolitik.
Även om det hade funnits könspolitik
hade hon nog helt enkelt sagt: "Jag har tidsgränser att hålla."
Marie var fantastiskt begåvad.
Det är otroligt hur många karaktärer hon jobbade på.
Serietecknare
Är det här ett yrke för en vuxen kvinna?
Det är jättekul. Det håller mig ung.
Det är lätt att få uppslag.
Det svåra är att säga till sig själv: "Jag har ett uppslag till en karaktär.
Vad ska jag göra med karaktären för att läsarna ska bry sig om den?
Vad har vi inte gjort?"
Förlagen gjorde allt de kunde för att finna en publik.
Det var många experiment,
många försök att nå ut till olika målgrupper,
att göra olika genrer.
På 1970-talet var serier ute.
Bolagen var inte så intresserade av serier.
Det fanns inga pengar att tjäna,
och de enda som höll på var de som helt enkelt älskade serier.
I början av 70-talet försökte Stan Lee återinföra kvinnliga superhjältar.
De flesta författarna var kvinnor.
Han gjorde The Claws of the Cat.
Och kära nån, Night Nurse.
Han gjorde Shanna the She-Devil,
och så fanns det en till... Ms. Marvel förstås.
Okej, Carol Danvers.
1968 gjorde hon sin debut i Marvel Superheroes nr 13.
Manusskrivare
Hon är en bikaraktär som senare flyttar till Captain Marvel-serien.
Hon är kvinnlig säkerhetsofficer inom flygvapnet,
och hon förblir det i många år.
Och så 1977 lanserade Gerry Conway och hans dåvarande fru Carla
Ms. Marvel nr 1, som gav Carol Danvers en huvudroll.
Carol drabbas av sprängningen av en Kree psyche-magnitron-maskin
som överför Captain Marvels krafter
till Carol Danvers kropp, och hon blir Ms. Marvel.
Hon har alla dessa krafter men också minnesförlust och ett "sjunde sinne",
som jag verkligen gillar.
Det var nog tänkt att vara kvinnlig intuition.
Vi låter det förbli outtalat.
Carols danande sår var
att hennes pappa var byggförman och hade två äldre pojkar,
och hade bara råd att skicka två av dem till college
och tänker att Carol ändå kommer att gifta sig,
så han vill inte kasta bort pengarna.
Därför tar hon värvning för att få gratis collegeutbildning,
och det är där hon finner sina förmågor.
Där lär hon sig att flyga.
Och det var bra, för grejen med Carol är att hon är...
"Högra, snabbare, längre", okej?
Hon pressar alltid sig själv.
Hon tar sig vatten över huvudet
och gör mer än hon klarar av, och hon försöker bevisa för sin pappa
att hon är lika bra som pojkarna.
När jag slutade college och var redo att leta efter det där viktiga första jobbet,
visste de på Marvel mycket väl vem jag var,
för jag var en som jämt skrev brev
för att tala om hur de skulle göra sina jobb bättre.
Kära Marvel, ni borde skämmas. HULK nr 177 var
den sämsta serietidning jag läst,
mer smaklös och sämre tecknad
och skriven än ett liknande försök av era konkurrenter.
De anställde mig i december 1976, ett halvår efter college.
De behövde nån som recenserade teckningarna, och jag tänkte:
"Jobba på Marvel Comics? Pling! Såld!"
Så medan jag recenserade, skrev jag små historier på fem sidor
som var auditioner för mig för att få chansen till manusskrivande.
Sen slutade en biträdande redaktör
och jobbet blev ledigt, och jag gled liksom in i det.
Det förutsätts att en biträdande redaktör får skriva en serietidning.
Men på nåt sätt blev det aldrig jag.
Till slut tänkte jag:
"Ni har anställt flera biträdande redaktörer efter mig
som får skriva en eller två serietidningar i månaden.
När får jag min chans?"
Och den dagen sa de:
"Vilken av våra manusskrivare har mest på sitt bord?
Visst, ja, Chris Claremont."
"Chris skriver Ms. Marvel.
Jo, vill du ta över Ms. Marvel?"
Och Chris sa:
"Ni tar inte ifrån mig Ms. Marvel. Jag älskar henne.
Ge Jo Power Man and Iron Fist."
Och jag sa: "Gärna för mig.
Ms. Marvel är inte viktig för mig.
Jag gillar hennes dräkt, men jag relaterar inte till henne som karaktär.
Men jag helgillar Power Man and Iron Fist.
Jag älskar Bruce Lee. Jag gillar stora, starka killar.
Jag har aldrig missat ett nummer av dem som fan.
Ge mig Power Man and Iron Fist."
Under min ledning blev den ganska framgångsrik.
Den var nära att läggas ner men kom nu ut varje månad och sålde bra.
Plötsligt ville de att Power Man and Iron Fist skulle skötas av nån annan.
Så efter Power Man and Iron Fist
sa de: "Jo, Star Wars går dåligt.
Vill du ta hand om den härnäst?"
Jag tog mig fram genom att aldrig försöka ta nåt
som nån kille slog ihjäl mig om jag försökte skriva.
-Hej, Sana. -Herregud!
-Vi ska flytta in. -Men...
-Är du redo för oss? -Jag vill inte att ni flyttar in.
Se så mycket bagage.
Varför tog ni med så mycket?
-Jag har ju allting här. -Allt det här.
-Du vet... Vishet. -Vi har planer.
Okej.
Det här är alla dina foton...
-Oj. -Förhoppningsvis.
Okej, abbu, vill du ha te eller nåt?
Ta vad du har.
-Var är det här? -Brilliance of the Seas. Det var i...
-Medelhavet, för några år sen. -Okej. Du har chansen att prata mycket nu.
Jag tänkte sätta fotot här så att hon kan...
Hon satte fotot från bröllopsdagen där borta.
Vi växte upp i en väldigt internationell miljö i Indien,
i Bombay.
Det var precis efter upploppen i samband med landsdelningen.
Det var mycket multikulturellt, mycket brittisk-inspirerat.
Så växte vi upp. Vi accepterade alla.
Jag tror att jag indirekt
överförde till mina barn i form av berättelser:
känn din identitet men uppskatta andras.
Det var en tid...
Det var efter första World Trade Center-bombningen på 90-talet.
En grabb kom fram till mig och sa:
"Du, kan du säga åt ditt folk att sluta bomba oss?"
Jag var förvirrad och sa: "Vilka? Mitt vadå? Vad pratar du om?"
Och jag insåg att det här
var ett verkligt problem när det gällde muslimer i västvärlden,
fast jag var så ung.
Jag var nog 11 eller 12 år då.
Det var den stunden jag tänkte: "Oj, jag är annorlunda."
Och inte nog med det, andra människor gillar det visst inte.
Folk gillar inte att jag är den jag är.
Jag gick på college med målet att bli journalist
eller internationell jurist.
Jag skulle förändra världen och läka splittringen mellan öst och väst.
Jag hade en inneboende önskan att förändra folks uppfattning,
i synnerhet när det gäller muslimer,
och jag tänkte att enda sättet att göra det är att ingå i media,
där jag berättar historierna och bygger upp berättelsen.
Mina föräldrar stöttade mig jämt i allt jag ville göra.
Min mor sa jämt: "Försök göra nåt praktiskt."
Det var hon som sa till mig:
"Var inte beroende av en man. Skaffa ett jobb."
Vilket är motsatsen mot nästan alla sydasiatiska mödrar.
Min far tryckte mer på att vara god i allmänhet
och att alltid göra gott, vad man än jobbade med.
Så jag tänkte:
"Okej, jag blir internationell jurist och påverkar saker på allvar."
Jag pluggade för intagningsprovet till juristlinjen,
för jag trodde att det krävdes för att verkligen kunna göra skillnad,
men det är inte den jag är i grunden.
Tack.
Jag fick jobb på ett litet oberoende förlag, Virgin Comics.
Mitt första jobb var formellt som redaktörsassistent.
Det var rätt jobbigt,
för jag kände inte att jag var nåt vidare bra på det.
Mycket på grund av kommentarer
från folk i min omgivning,
för jag hade inte läst serier som barn på samma sätt som de,
eller så saknade jag den rätta känslan för att bli serietidningsredaktör.
Jag kanske inte passade som redaktör.
Och det var jobbigt, för jag grubblade mycket
och visste inte om jag dög.
Jag läste inte allt. Jag visste inte allt.
Och jag var osäker på om jag ville jobba med serier.
MacKenzie Cadenhead var min mentor i mitt första seriejobb...
Redaktör
...och hon ville verkligen att jag skulle stanna.
Hon sa: "Du har en fallenhet för historieberättande,
visuellt historieberättande som passar serietidningar,
som jag inte har sett tidigare, och det vore verkligen synd
om du skulle kasta bort den."
VD, Marvel Entertainment
Hennes man, Dan Buckley, var förlagschef på Marvel då
och han erbjöd mig jobb, men jag sa:
"Jag är lite nervös, för jag klarar nog inte av
det som de vana redaktörerna klarar.
Jag kan inte allt. Jag vet inte om jag kommer
att vara en bra redaktör."
Han sa: "Du, det är helt okej för oss,
för du kommer att ge oss nåt helt annorlunda
än de som har hållit på i 20 år och varit serieredaktör i 15 år.
Du blir en ny röst på Marvel Comics redaktion,
och det är precis vad vi behöver."
Så jag hade stöd från början, och beslutade mig och tänkte:
"Okej, jag säger ja och ser vart det leder."
Jag kunde inte ha föreställt mig vart det skulle leda mig.
Vem är det du tecknar just nu?
Abbie.
Jag drogs alltid mer till bifigurerna
i alla medier jag konsumerade, och en dag slog det mig.
"Du håller på med bikaraktärer hela tiden.
Varför inte göra bikaraktärerna till huvudkaraktärer?"
Så Abbie var ett av mina första försök med det.
Hon är introvert, sarkastisk och lite elak ibland,
och det är hennes identitet.
Det var bland de första gångerna jag hade en huvudkaraktär som jag älskade.
Vid samma tid hade jag samtal med mina föräldrar
där de såg på mina teckningar och frågade:
"Varför tecknar du så många vita karaktärer?"
Många av mina karaktärer var bleka, och det är nånting
jag ofta har berört med andra icke-vita tecknare,
för vi har alla upplevt samma sak,
där våra egna berättelser, åtminstone som barn,
har karaktärer som är vita eller ljushyade.
Så jag började ha en ärlig konversation med mig själv,
där jag sa: "Varför känner du dig osäker inför mörkhyade karaktärer?"
Så när jag började utveckla M.F.K.,
insåg jag att det var en chans att konfrontera denna osäkerhet.
Så mitt mål var att skapa en kvinnlig och en svart karaktär.
Jag började lägga ut M.F.K. på nätet.
Fördelen med webbserier är att det är ett lättillgängligt sätt
att visa vad man kan.
Allt som behövs är internet, och man kan läsa dem var som helst,
på vilken läsplatta som helst i vilket land som helst.
För mig var det ett sätt att visa
att jag både kan teckna och skriva.
M.F.K. hade alltid en liten läsarskara,
för jag gjorde inte mycket PR för den.
Jag lät den bli känd från mun till mun.
Så läsarskaran var rätt liten fram till Dwayne McDuffie-priset.
När jag såg finalistlistan
och insåg att jag tävlade mot Shaft av David Walker och Ms. Marvel,
ansåg jag mig chanslös med min lilla fåniga webbserie.
När jag fick priset och ceremonin var slut
kollade jag min mobil, och den var full av meddelanden.
Det kändes som en vändpunkt.
Plötsligt fick jag en massa uppmärksamhet,
och det var det jag hade önskat för serien...
Nilah Magruder chockvinner Dwayne McDuffie Diversity Award.
...och plötsligt fick jag det. Det är en häftig upplevelse.
Hej, hur mår du?
-Det är lustigt... -Är det inte lite...
Det här är lustigt. Titta på de här flickorna.
Det är kvinnor som jag jobbat på Marvel.
Jag minns inte historien
-för orden är borta. -Inte jag heller.
Men det här är från Fumetti, och det måste ha varit en historia
typ: "Vi sätter alla kvinnor som jobbar på Marvel i ett kontor,
och sen kommer Stan in."
-Jag... -Där är du, eller hur?
Ja, där är jag. Oj.
Herregud. Titta vad jag hittade.
-Titta. -Välkomstmattan.
Bullpen, vi jobbade där allihop,
och där drev man vilt med alla.
-Ja. -En dag när jag kom dit
satt det en stirrande idiot på dörren.
Jag tänkte: "Det är väl jag."
Nästa dag hade nån gjort en dörrmatta av den
Vet ni varför?
För Barry Windsor-Smith tecknade X-Men,
och folk tyckte att jag gav honom för fria tyglar.
Så nån hade gjort mitt ansikte till en dörrmatta
vid ingången till mitt kontor.
För det första var det oförskämt.
För det andra fick du faktiskt Barry Smith att göra nåt,
vilket är rena miraklet.
Och Barrys teckningar är ju så bra.
De är alltid bra.
När jag kom till Marvel på 80-talet
råkade vi komma i precis rätt tid...
Manusskrivare
Skapare
...när folk välkomnade kvinnor i serievärlden.
Alla sa:
"Här är en tjej. Låt oss hjälpa henne."
Det var motsatsen mot vad jag hade hört från 70-talet.
Och då, på 1980-talet,
var serietidningar fortfarande en mansdominerad företeelse.
Men det började öppna upp sig.
I början av 1980-talet bytte både DC och Marvel
från stora distributörer till specialbutiker,
och det var via de specialbutikerna
som de hittade en lojal fanbas
och faktiskt blomstrade i slutet av 1980-talet.
-Läser ni Marvels tidsålder? -Absolut.
Där typ tre personer dör? Tja, nummer 210...
Marvel är typ mer realistiska.
Första gången jag kom in på Marvels Comics kontor
visste jag inte riktigt vad en superhjälte var,
och det magiska som Marvel Comics skapade
blev snabbt tydligt för mig.
Man går in i Marvel Bullpen och där sitter Marie Severin
och berättar historier och tecknar
och tar fram pistolerna som referensmaterial.
Där fanns Archie Goodwin, som ansågs som mästare på intriger.
Denny O'Neil, som var journalist.
Om man hade problem med intrigen gick man till Denny.
Där fanns så mycket lekfullhet och skoj,
och man kände ständigt att man blev upplärd.
Louise Simonson lärde mig allt jag vet om redigering.
Jag var nog den enda redaktören som var mor då.
Jag hade en dotter som jag måste skjutsa till skolan.
Så min dagliga rutin var inte vad cheferna skulle ha gillat själva.
Jag tror att det var ekonomiansvarige som sa till mig
på väg upp i hissen: "Vet du vad?
Du är usel på att komma i tid.
Men du producerar fler sidor än nån annan
och de tjänar mer pengar på dina serier än på andra.
Så fortsätt med det du gör."
Jag tyckte faktiskt att det var rätt coolt.
Ärligt talat, vad beträffar hur mycket pengar mina serier drog in,
hade jag X-Men. Så självklart.
Jag menar, jag hade bara tur.
Jag var Louise Simonsons assistent, och när hon slutade
var visst X-Men den bäst säljande serien.
Weezie frågade alla:
"Vill du ha X-Men? Vill du?"
Alla sa: "Nej, vi vill inte ha X-Men",
för folk trivdes med det de gjorde.
Nån var redaktör för Avengers och nån annan för Spider-Man.
Så ingen ville ha X-Men,
och jag hade redan lärt känna Chris väldigt bra
och var med på alla storymöten, så det var en enkel övergång.
Jag började få små korta historier,
och sen fick jag uppdraget att döda Spider-Woman.
Det var mitt första stora uppdrag.
Jag tyckte att det lät spännande att döda Spider-Woman.
Jag var väl för naiv och dum för att inse
att döda en karaktär inte är nåt man vill göra,
och Mark hade nog frågat alla andra manusskrivare
om de ville döda Spider-Woman och fått nej.
Titta här. Den första teckningen av Longshot.
Här sa han liksom vad han ville ha med i Longshot,
-och vad temat skulle bli. -Jättebra.
-Visst är det fint? -Ja.
Titta: "Till Louise och Anne."
Jag älskar Arthur. Jag hade helt glömt den här.
När Annie började skriva Longshot,
och jag insåg vilket starkt tema hon hade
och hur väl hon uttryckte det, tänkte jag: "Oj, hon är verkligen duktig."
Hon hade ett distinkt sätt att tänka ut saker,
och jag tror att det var... en stor fördel för henne.
Det är viktigt att läsa verk av folk som har ett starkt tema,
för det stärker mitt eget tema och hur jag ser saker annorlunda,
vilket Annie gjorde.
Hennes teckningar var lysande.
Jag minns att jag satt på T-banan på väg till jobbet varje dag
och undrade vad alla tänkte, och att tänka ett steg till:
"Tänk om tåget åker ner i helvetet
och Daredevil kommer dit och möter Mephisto?"
Det låter kul. Som opera.
Det är väldigt kul att koreografera en strid.
När jag tecknade Daredevil började jag ta karatelektioner.
Jag ville lära mig hur man slogs.
Jag började med boxning.
Så jag lärde mig det och gillade att koreografera en strid,
men till slut måste man säga:
"Vad är det för budskap jag ger, att allt måste eskalera till ett slagsmål?"
Folk pratar om varför det är så få kvinnor i serievärlden.
Jag har alltid trott att det har att göra med själva narrativet.
Kvinnor relaterar till att ha makt, vara frigjorda, ha ett uppdrag,
men relaterar de till att folk slår ner varandra?
Jag tror inte det.
På den tiden tänkte jag inte:
"Hur får jag kvinnor att bli intresserade av de här historierna?"
-Så kul att se dig. -Visst är det.
Jag undvek kvinnliga karaktärer som pesten i flera år.
Varför?
Jag ville inte hamna i ett fack som kvinnan som skriver kvinnliga karaktärer,
-för de varar aldrig länge. -Ja.
Och nej... Sen var man utan jobb.
Jag försökte nog bara skriva som en man då.
-Ja. -Jag tänkte:
"Låt mig vara en av grabbarna.
Jag ska skriva Punisher, Wolverine, Daredevil."
Sen tänkte jag att du och Trina Robbins
var de första människorna som tänkte:
"Vänta lite. Vi testar en serie som inte är för män."
Jag trodde att jag kanske ville skriva nåt,
och jag hade en idé om fyra ungar som är superhjältar.
Weezie sa: "Jag har ett uppslag om en serietidning, Power Pack."
Historierna hon skrev var mer som klassiska historier för unga vuxna.
Det fanns nog inga andra serietidningar som den.
Den tilltalade en annan läsekrets
än pojkar i typ 14-årsåldern.
Jag gillar historier som har kraft, om det är en superhjältehistoria,
men Power Pack var lite annorlunda och handlade inte bara om makt.
Den handlade om familjer, interagerande.
Hon tittade på mina teckningar och sa:
"Kan du teckna barn?"
Och jag sa: "Ja, jag kan teckna barn." Och det kunde jag.
Vad gjorde du före Power Pack?
-Ingenting. -Ingenting?
-Det var det. -Inte precis.
Det är märkvärdigt att serietidningen kom när den gjorde,
för jag var inte bra på att teckna superhjältar.
Det var svårt för mig att överdriva
som man behövde överdriva människokroppen och anatomin,
men jag kunde teckna barn.
Hon var lysande.
Karaktärerna blev ännu mer sig själva när hon tecknade dem.
Jag hade verkligen tur som arbetade med en manusskrivare som kunde jobbet,
för jag hade just börjat men kunde inte mitt jobb egentligen.
Vi var på ett konvent och en ung kvinna kom fram,
hon hade tagit examen från SCAD Savannah,
och hon sa: "Jag ville träffa dig, för vi har studerat dig på lektionerna."
Jag sa: "Vilka lektioner då?" Hon sa: "Seriehistoria."
Jösses.
De flesta kvinnor jag känner som tecknar serier, och vi är få,
tecknar inte kvinnliga superhjältar, men jag kommer närmast.
Och jag tecknar starka kvinnor. Men de har inga superkrafter.
De segrar till slut och är starka
för att jag gillar kvinnor som är det, och jag vill vara sån.
Kvinnan jag tecknar just nu bär lårhöga stövlar,
men jag beslöt att slopa höga klackar,
för det är svårt att bekämpa brott i högklackat.
Jag nämnde mitt uppslag till seriefigur för Jim Shooter,
och tanken var att införliva det med Marvel och deras förflutna,
och att hjältinnan Misty var syskonbarn till Millie the Model.
Så han sa: "Vi gör en miniserie i sex delar."
Så det gjorde jag. Meet Misty.
Och tyvärr var det så vid den tiden
att man bara kunde köpa serietidningar i särskilda butiker.
Och alla dessa butiker satsade på seriehjältar,
så de ville inte sälja våra tidningar, utan beställde kanske två ex.
Och när de blev sålda sa de: "Skönt att bli av med dem."
Och de beställde inga fler.
Men det tog kål på serietidningarna.
Varje vecka skickade min redaktör Ann Nocenti mig
ett brunt kuvert fullt med brev och teckningar från små flickor,
och de skrev inte till mig utan till Misty.
Jag läste den och gillade den!
Äntligen en serietidning för flickor.
"Kära Misty. Jag gillar din serie, men får inte tag i den."
Karyn Bryant på Marvel Comics här som pratar med några.
Exakt hur många serietidningar finns det i Marvel-biblioteket?
Du menar utgivna?
-Ja. -Cirka 200.
I sena 80-talet och början av 90-talet såg grafiska romaner en uppgång.
Grafiska romaner skapade plats för serietidningar i bokhandlarna,
där serietidningar inte hade funnits tidigare.
På 80-talet, som du säkert minns, var köpte vi serietidningar?
När serietidningarna fanns i bokhandlarna var de åter tillgängliga för kvinnor.
Så plötsligt växte en kvinnlig marknad fram
som inte hade märkts tidigare.
Och det fångade serieförlagens uppmärksamhet.
Att det fanns en potential för serier för flickor,
en potential som alltid hade funnits
men som man hade förbisett.
En redaktör från Marvel mejlade mig en dag och sa:
"Vi jobbar på en antologi
och vi har en story.
Det är Rocket Raccoon och Tippy-Toe Squirrel ihop.
Är du intresserad?"
Först gick jag bort från datorn och bara skrek rakt ut ett tag,
för du vet, det var...
Jag är bara en vanlig skapare av webbserier.
Ett mejl från Marvel var bortom allt jag kunnat vänta mig.
Och förstås, när jag hade lugnat ner mig
gick jag tillbaka och svarade: "Självklart. Det gör jag gärna."
Den här storyn är min.
Det är dråpligt att de erbjöd mig Rocket och Tippy-Toe.
Redaktör var Kathleen Wisneski, och jag undrade om hon tittade på mina teckningar
och sa: "Ja, hon älskar djur."
Jag uppskattade det faktiskt, för jag älskar talande djur.
Jag sa: "Ja, det här är absolut min grej."
Marvel gav mig faktiskt mycket frihet.
Mycket mer frihet än jag hade väntat mig.
De sa typ:
"Här befinner sig Rocket och Tippy just nu i handlingen, kör på."
När samtalet kom till de första svarta kvinnorna som skrev för Marvel,
alltså, Roxane Gay, Yona Harvey, jag,
det var en surrealistisk känsla, typ: "Det är inte sant.
Det kan inte vara möjligt.
Marvel har funnits i över 70 år.
Hur kan vi vara de första?"
Marvels avdelning för Spider-Man kom till mig
och berättade om sin Spider-Geddon-grej,
och bad mig om uppslag.
De sa: "Vi vill att du gör en karaktär du gillar."
Så jag föreslog Spider-Byte,
alltså B-Y-T-E, en digital Spider-Woman.
Det var ett coolt uppslag, tyckte jag,
för vi har en massa spindelkaraktärer i verkliga världen,
och vi hade ingen superhjälte för den virtuella världen.
Det var också en chans att göra en svart kvinna till en spindelkaraktär.
Att komma med en ny historia är alltid en chansning.
Det är alltid en stor risk.
Särskilt en karaktär som var ny i Marvels värld.
Så det kändes lite som att...
...sätta mitt rykte på spel inför tusentals människor.
Att jobb vid Marvel är faktiskt...
Det är i princip som vilket kontorsjobb som helst,
fast man får ha t-shirts och sneakers med seriemotiv,
och man har en massa fantastiska teckningar omkring sig.
Behöver du mig?
Så jobbet som serieredaktör är väldigt likt att vara producent.
Det handlar mycket om att arbeta med skaparna
som man har på en viss serie
och locka fram det bästa hos var och en individuellt,
i en kollektiv historia.
Captain Marvel var nog min första kvinnoledda serie som redaktör.
Vi hade faktiskt inga andra kvinnoledda serier.
Kvinnor jobbade på teamprojekt,
men vi hade ingen soloserie med en kvinnlig karaktär.
När jag började med Ms. Marvel var det ett strategiskt val, ärligt talat.
Jag kände ingen direkt passion för en viss karaktär,
utan jag behövde ett långvarigt projekt.
Carol Danvers är Ms. Marvel i ett antal år,
men under den tiden är hon ingen jätteviktig karaktär.
Få kvinnliga karaktärer vid den tiden var det,
så jag framställde Carol Danvers som en Chuck Yeager.
Nån som testade gränserna och tog risker,
som klev oskadd ur kraschade plan.
Jag ringde Steve Wacker och sa: "Jag har ett förslag för en Ms. Marvel-serie."
Och han sa: "Okej."
Steve gillade tanken och stödde den inför ledningen, och sen ringde han...
Vice VD, Innehållsanvarig
...och sa: "Du ska inte skriva Ms. Marvel."
Jag sa: "Det är okej. Du vet...
Vi går vidare till nästa serie."
Han sa: "För du ska skriva Captain Marvel!"
Jag sa: "Skojar du?"
Sen sa han:
"När vi ändå gör det här, sätter vi byxor på henne."
Det var faktiskt i ett mejl,
och jag har kvar mitt svarsmejl, där jag skrev:
"Jag vet inte om du skojar."
Kelly Sue DeConnick, manusskrivare på Captain Marvel,
gjorde ett fantastiskt jobb med att skapa en enastående kvinnlig karaktär
som är mycket lättare att relatera till.
Hon var inte längre skapad på ett sätt som var i grunden kvinnofientligt.
Hon var inte sexualiserad.
Hon tecknades mer som en stark stridspilot än nåt annat,
vilket låg mycket närmare hennes identitet.
Meddelandet kom inte från Sana.
Det kom från nån annan men förmedlades via henne.
Jag skrev en monolog för Carol som lyder.
"Har du nånsin sett en liten flicka springa så fort att hon ramlar?
Ögonblicket innan hon slår i marken
hinner alla hennes tvivel och all hennes fruktan ifatt henne,
och i det ögonblicket flyger hon. Just då flyger varje liten flicka."
Och meddelandet löd:
"Kan vi ändra till 'varje litet barn' för att inte stöta bort manliga läsare."
Och jag blev skitarg.
Jag skrev: "Kan du ringa mig?"
Sana ringde och jag sa: "Jag tänker inte ändra det där."
Hon sa: "Okej."
Så många saker gör skillnad
med en kvinnlig manusskrivare och en kvinnlig redaktör.
Där man faktiskt kan stå på sig och säga:
"Du, jag förstår att vi måste vara inkluderande,
men fokus ligger på kvinnor just nu
för vi har inte fokuserat på kvinnor på väldigt länge
eller på det sätt vi borde fokusera på kvinnor."
Kelly Sue och jag försökte komma på vilka element vi behövde
för att se till att vi berättar en historia
som kommer att bli en storsäljare
men samtidigt föra Carols historia framåt
och hennes karaktär framåt.
Vi måste börja berätta om de mänskliga elementen hos Carol,
för det är de som får henne att fungera.
Jag ville att Carol skulle ha vänner som var äldre än hon,
yngre än hon, och i samma ålder som hon,
och jag ville att Carol skulle kunna tävla med andra kvinnor
på sätt som inte förstörde relationerna mellan dem.
Ofta ser vi kvinnor tävla
fast de låtsas att de inte tävlar.
Typ: "Nej, du." "Nej, du."
Ofta tävlar de om en mans uppmärksamhet,
och det är alltid väldigt beräknande och intrigant,
och det stämmer faktiskt inte med min erfarenhet i livet.
Så är inte de kvinnor jag har upplevt,
men i seriekulturen framställs det så.
Så jag ville se Carol konkurrera med kvinnliga kollegor
på samma sätt som jag konkurrerar med kvinnliga kollegor,
men vi stöttar varandra och gläds åt varandras framgång.
Så snart Captain Marvel kom ut
och Kelly Sue började kalla sin fanbas "Carol Corps"
på ett kärleksfullt sätt,
bevittnade jag förvandlingen av vad ett Marvel-fan var.
Det handlade mer om att stötta varandra.
Vi stöttade dem, för vi skapade en version av Carol Danvers
som kvinnor och unga flickor verkligen ville se.
Och de stöttade oss genom att köpa våra serietidningar,
för folk trodde att kvinnor inte läste serier
eller tyckte om serier.
Och det fick oss att inse att det fanns en läsekrets där ute
som brydde sig, och att det äntligen fanns en karaktär för dem.
Vi såg en kraftig ökning i intresset
och kärleken och passionen för Captain Marvel.
Och det inspirerade oss att göra mer,
för vi visste att vi hade en fanbas som var aktiverad.
Vi kan skapa fler serier för dem.
Captain Marvel var liksom tecknet på den förändringen.
Jag pratade med min gamla chef, Stephen Wacker.
Vi pratade mycket om min barndom och mina upplevelser då,
hur jag gick till en skolbal insvept i ett stycke tyg,
för jag kunde inte hitta nåt som var passande
för en ung muslimsk kvinna att bära på en skolbal.
Och jag gick dit ensam, för jag fick inte dejta.
Och att träna friidrottslöpning medan jag fastade, och...
Han var väldigt intresserad av att jag hade levt så annorlunda,
och att man sällan pratar om det.
Han kom in och sa:
"Jag har tänkt mycket på din berättelse,
och det vore fint om vi hade en karaktär som är baserad på dig.
Baserad på alla unga Sana i världen."
Och jag sa: "Får vi göra det här?"
Själva uppslaget. Jag trodde inte att nån skulle vara intresserad.
Och han sa: "Vi gör det."
Vi började planera upplägget,
och den första person jag tänkte på var G. Willow Wilson,
som var serieförfattare och romanförfattare och muslim.
Hon ringde mig helt oväntat och sa:
Vi vill skapa en ny, ung amerikansk- muslimsk kvinnlig superhjälte...
Manusskrivare
...och ge henne en egen serie.
Vill du skriva serien och hjälpa till att utveckla den här karaktären?"
Jag var övertygad om att de skämtade.
För jag sa: "Det är inte möjligt att ni har kollat med Marvel Comics
och de sa ja." Hur ofta händer nåt sånt?
Jag sa inte ja direkt.
Att bli uppringd av två redaktörer på Marvel som säger:
"Jo, vi vill låta en muslimsk redaktör och en muslimsk manusskrivare
göra en serie om en muslimsk karaktär."
Jag sa: "Ni kommer att behöva en praktikant
bara för att läsa all hatpost."
Ni kommer... Det blir som ett rött skynke
framför alla som tycker att såna som jag och Sana
inte borde vara i seriebranschen alls.
Men Sana var så taggad inför den här serien.
Hon var fast besluten att se till att allt blev gjort rätt,
att övervaka alla detaljerna och röja väg om det behövdes,
och jag sveptes med av hennes entusiasm och sa: "Absolut.
Om du är så taggad, är jag det också. Vi kör."
Hon sa: "Vi testar det här."
Och hon och jag testade olika versioner av Kamala,
som senare blev Kamala Khan.
Vi insåg att vi berättade historier
om att vara ung och känna sig annorlunda och utanför
och så plötsligt bli aktiverad
och få krafter och finna att man har dem,
det är en jättebra historia om att växa upp,
och det är samtidigt en viktig historia att berätta om minoriteter.
Vi försökte hitta sätt att knyta den här karaktären
till den existerande Marvel-världen för att öka dess chanser till framgång.
För särskilt på den tiden var det känt
att nya karaktärer sällan blir särskilt populära.
Och om man tillför fler olikheter,
om de är kvinnor eller från en ovanlig bakgrund,
blir det ännu svårare. Det var liksom förutsättningarna.
Så vi beslöt att låta henne bli introducerad av Carol Danvers.
Kamala Khan är en sydasiatisk ung muslimsk flicka som bor i Jersey City,
och hon blickar över floden varje dag
och ser tjusiga, starka hjältar rädda världen varenda dag,
och en av dessa karaktärer är Captain Marvel.
Captain Marvel är en lång, vacker, blond kvinna
som får det att se så lätt ut att klara biffen,
och det var så imponerande när hon klådde upp skurkarna.
För henne var det idealet.
Och när man är en ung brun kvinna...
...är i princip allt man ser ute i världen
dessa ideal som inte alls liknar en själv.
Och första gången Kamala Khan får krafter
vill hon förstås bli precis som Carol Danvers,
så till den grad att hon förvandlas till en bokstavlig version av henne,
den version av Carol som var populär så länge, och det var medvetet.
Det svåraste är att välja att se ut som sig själv,
för man tycker inte att man är imponerande nog
eller vacker nog eller stark nog,
för det är vad man alltid har fått höra,
så hennes utmaning och resa är att liksom komma tillbaka till sig själv.
När vi planlade det första året av serien
frågade Sana mig om och om igen:
"Ögonblicket för 'Med stor makt följer stort ansvar', när kommer det
för den här karaktären? Och hur är hon annorlunda för att hon är den hon är?"
"Vad är den muslimska motsvarigheten till 'Med stor makt följer stort ansvar'"?
Jag höll på att bli galen.
I flera månader försökte jag räkna ut vad det egentligen var hon frågade om.
Jag försökte komma fram till det
och att förstå hur det skulle se ut och hur det skulle låta.
Till slut nådde jag fram,
och det är i början när Zoe håller på att drunkna.
Kamala har just fått sina krafter.
Hon har inte full kontroll över dem.
Hon vet inte vad hon ska göra med dem.
Hon vet inte vem hon är nu.
Och hon måste besluta sig blixtsnabbt.
Och hon kommer ihåg ett talesätt som är viktigt för muslimer:
"Att döda en människa är att döda hela mänskligheten,
och att rädda en människa är att rädda hela mänskligheten."
Det blir hennes motivation.
Att hon har en plikt att rädda den här människan.
Man behöver inte rädda hela världen. Man kan inte det.
Men man är ansvarig för dem man har framför sig just nu.
När vi försökte utveckla Ms. Marvel och hennes krafter,
var Willow noga med att Ms. Marvel inte har "feminina krafter".
Hon sa: "Traditionellt har många kvinnliga karaktärer
ljuskrafter eller förmågan att kontrollera andras tankar."
Så det var oerhört viktigt för henne att vi bröt av mot den stereotypen.
Och beslutet för Kamala att räkna ut hur hon ska använda sina krafter
och hur hon tar dem till sig och räknar ut sin identitet,
var den resa i historien som vi tyckte var mäktigast.
Gensvaret på Ms. Marvel har varit otroligt.
Så snart serien tillkännagavs
och karaktären Kamala Khan kom ut i världen,
fick vi beundrarbrev.
Den trendade innan ens första numret av Ms. Marvel hade kommit ut.
Mina föräldrar är från Pakistan. Jag älskar Kamala Khan.
Alla problemen hon går igenom
är samma problem som jag mötte varje dag.
Jag ser mycket fram emot den här karaktären,
för tanken har aldrig slagit mig förut
att nån som jag kunde vara en superhjälte.
Tack så mycket för Ms. Marvel.
Folk hade ingen aning om vem Kamala Khan var.
De hade ingen aning om storyn eller bikaraktärerna.
Det fanns så mycket kärlek i själva tanken,
och jag insåg att det fanns stor betydelse
bakom karaktären själv på grund av vad den betydde.
Det var en oväntad framgång, inte bara ifråga om förlagets förväntningar
utan Sanas och mina egna förväntningar
när det första numret fick en andra tryckning.
Och en tredje. Och så en fjärde, femte och sjätte tryckning.
Vi intervjuades av The New York Times,
och folk i utstyrsel spelade upp scener ur serien redan första veckan.
Chock är inte ordet. Jag har fortfarande inte vaknat.
Jag tror att det är en dröm.
Aldrig i min vildaste fantasi kunde jag tro att en ung muslimsk superhjälte
skulle bli en av våra mest populära nya karaktärer.
Jag hade lyckan att inbjudas till Vita huset
när Barack Obama var president, för Women's History Month
som hyllade kvinnor från olika fält över hela landet.
De sa: "Hej. Skulle du vara intresserad av
att presentera USA:s president?"
"Va?" sa jag. Och självklart sa jag ja.
Tack, Sana, för ditt fantastiska arbete.
Ms. Marvel må vara din serieskapelse,
men för många unga pojkar och flickor
är Sanas hjälte en superhjälte ur verkliga livet."
Jag insåg vilken påverkan vi kunde göra
med historierna vi berättade.
Kamala Khan var en väldigt naturlig utveckling,
och jag insåg inte att jag la till saker ur mitt eget liv.
Det var allt jag nånsin hade velat göra.
Jag tror att när hon kom in i världen öppnade det en massa nya möjligheter.
Och vad det lät oss göra
var att jobba med en rad olika skapare som vi aldrig hade träffat annars.
Manusskrivare
Tecknare
Manusskrivare
Marvel Rising är en ny serie.
De är den nya generationen superhjältar i Marvels universum.
Nu har vi hyperintelligenta kvinnliga karaktärer.
Att få jobba på dessa karaktärer känns som en fantastisk möjlighet,
som jag inte hade väntat mig att få.
När jag började jobba med serier
var allt mycket vitt och mycket manligt, så mycket av den här förändringen
med färgade huvudkaraktärer...
Manusskrivare
Tecknare
...särskilt kvinnor och flickor, är nytt...
Färgläggare
...sen bara fem år eller så.
Tecknare
Jag är glad att få vara med om det här. Jag har väntat på det här.
Den nya situationen inom serievärlden är bortom mina vildaste drömmar.
Jag kunde aldrig drömma om...
Färgläggare
...att så många kvinnor skulle jobba med serier.
Manusskrivare
Och så många flickvänliga serier.
Manusskrivare
Kreativitet och innovation...
Manusskrivare
...och tillgång till nya sorters skapare, mer mångsidiga skapare,
verkar komma från marginalerna.
Kvinnor har funnits här. De har alltid funnits här.
Kvinnor hjälpte till att bygga upp Marvels arv.
Jag är förbluffad över hur långt samhället har kommit
och hur långt seriebranschen har kommit.
Nuförtiden finns det nog lika många unga kvinnor
som unga män som vill jobba med serier.
Men andra kvinnor har fått kämpa och röja väg för att jag skulle slippa,
och jag hoppas ha gjort samma sak för dem som kommer efter mig.
Det fina med kvinnorna som kommer in nu
är att de är banbrytare genom att de skriver historier om kvinnor.
Hur kan man relatera till en historia om man inte kan se sig själv i den?
Det tog lång tid för mig att finna styrka i min egen identitet.
Och att känna mig trygg i den jag är och det jag tillhör.
Det är härligt att se kvinnor utmärka sig som superhjältar.
Den här konversationen om att spegla sig i karaktärerna
och se sig själv i historien
har varit väldigt nyttig för serier och för kvinnliga läsare.
Men vi kan göra ännu mer för att se handikapp
och öppen bisexualitet i serierna
och fler asiatiska och latinamerikanska karaktärer och manusskrivare.
Varför nöja sig med lite, när man kan öppna slussportarna?
Min mor är så stöttande.
Hon ger mig frihet att göra det jag bestämmer mig för.
Jag kan alltid ringa och få lite peppning när jag behöver det.
När min mamma möter sina gamla kritiska vänner kan hon nu säga:
"Visst ja. Min dotter jobbar åt Disney",
eller "Hon jobbar åt Marvel. Det går rätt bra för henne."
Och de förstod inte vad jag gjorde förut,
men de känner absolut igen de där namnen.
Så skrattar bäst som skrattar sist.
När jag var yngre sa jämt min pappa:
"Vad du än gör, se till att du försöker hjälpa människor."
Det verkligen tillfredsställande med att se Ms. Marvel i handeln
är att det direkt påverkat min familj.
Mina syskonbarn
har nu en karaktär som påminner dem om dem själva.
Och inte bara för mina syskonbarn.
Jag gillar att varenda ungdom får se en karaktär i serierna
som skiljer sig från det vanliga.
FÖR ALLA KVINNOR I MARVELS UNIVERSUM: TIDIGARE, NU OCH I FRAMTIDEN
Undertexter: Bengt-Ove Andersson