Naisilla on kiehtovia tarinoita, ja naiset ovat kiehtovia luojia.
Jokin supersankarimaailmassa tuntui omaltani,
mutten näyttänyt sen tytöiltä enkä naisilta.
Ajatusta hahmoon samaistumisesta -
en voinut ymmärtää.
En osaa edes kuvitella sen vaikutusta.
Kirjoitan naisista, koska heitä ei ole riittävästi -
eikä naisista kirjoittavia naisia.
Halusin lukea tarinan tytöstä,
koska päähenkilönä tyttö ei voi hävitä.
Samaistuttavat hahmot vetävät puoleensa.
Supersankareiden pitäisi olla positiivisia ihanteita.
Ne kuvat sisäistämme ja vertaamme niihin itseämme.
Vaikeinta on näyttää omalta itseltään.
Ja olemme tähtiä niin kuin on tarkoitettu.
KORKEAMMALLE, PIDEMMÄLLE, NOPEAMMIN
Vartuin pikkukaupungissa New Jerseyssä.
Minulla oli kolme isoveljeä, todella iso perhe,
ja olimme kai kaupungin ainoat muslimit.
Yhteisössä asui valtaosin valkoisia.
Lapsuuteni oli hieno, mutta olin vähän ujo,
ehdottomasti kiusaantunut ja itseni ulkopuoliseksi tunteva -
monin eri tavoin.
Olin hyvin introvertti.
Piirsin huoneessani, kirjoitin tarinoitani -
ja leikin Barbeillani -
omassa mielikuvitusmaailmassani.
Yritin leikkiä serkkujeni ja veljieni kanssa.
Olin tyttö.
En osannut tapella leikisti kuin he -
enkä taklata kuin he.
Sisällön ja hahmokehityksen johtaja
Toimittaja
He sanoivat, että voisin kannustaa sivusta.
Se suututti minut.
Tutustuin supersankareihin ja sarjakuviin veljieni kautta,
varsinkin vanhimman, joka piti scifistä ja sarjakuvista.
Hänellä oli pinotolkulla sarjakuvia kokoelmassaan.
Jokin supersankarimaailmassa kiehtoi.
Vaikka ne ovat fantasiaa ja vauhdikkaita,
samaistuin johonkin niissä.
Löysin X-Men-sarjakuvan 90-luvulla.
Se herätti kiinnostukseni.
Se kertoi nuorista,
jotka yrittivät yhä löytää itseään,
mutta kamppailivat myös, ja löysivät keinon -
tehdä epävarmuuksistaan uskomattomia voimia.
Sain siihen pienenä syvän yhteyden.
En tajunnut silloin, että vain pojat pitivät siitä.
Pidin vain siisteistä hahmoista,
joiden mahtaviin tarinoihin samaistuin.
Aloin tyttöystävieni kanssa lukea sarjakuvia 40-luvun lopulla.
Kaikki lapset lukivat sarjakuvia.
Kun olin tarpeeksi vanha liikkumaan kadulla...
Kirjoittaja Sarjakuvien naishistorioitsija
...viikkoraha kourassani, kävelin kulmakauppaan.
Siellä hyllyn kyltissä luki: "Hei, lapset! Sarjakuvia!"
Ostin sarjakuvan, jos siinä oli tyttö kannessa,
muttei pojan pelastama tyttö, vaan johtava tyttö.
Tyttö kannen tähtenä.
Sarjakuvissa oli valinnanvaraa.
Äitini kauppareissulla
luin pyörötelineiden sarjakuvia.
Kehittäjä
Toimittaja
Kirjoittaja
Luin cowboysarjakuvia ja välillä Supermania.
Lois Lane ärsytti minua, koska hän yritti jatkuvasti todistaa -
raportoimisen sijaan, että Clark Kent oli Superman.
1940-luvun lopulla sarjakuvilla oli 70 miljoonaa lukijaa.
Kirjailija
Yli puolet USA:n väestöstä luki sarjakuvia,
ja he lukivat paljon sarjakuvia.
Silloin lukijoista puolet oli miehiä ja puolet naisia.
Se johtui siitä, että tyylilajeja oli laaja valikoima.
Naisilla oli tärkeä rooli työvoimassa 1940-luvulla,
erityisesti toisen maailmansodan aikana.
Tämä maa luotti siihen, että naiset pitivät kotirintaman käynnissä.
Sen näkee myös sarjakuvissa.
Oli mahtavia sarjakuvanaisia, mutta heistä ei tiedetty...
Sarjakuvan kehittäjä ja kirjoittaja
Sarjakuvataiteilija
...koska sarjakuvista kirjoittavat -
haluavat kirjoittaa Stan Leestä, Jack Kirbystä ja Hulkista.
Sarjakuvan kehittäjä ja kirjoittaja
Sarjakuvataiteilija
Timely Comicsista tuli Marvel Comics.
Heillä oli ryhmä supersankarittaria,
joilla oli omat lehtensä.
Tarpé Mills teki sarjakuvia sanomalehtiin.
Sarjakuvan kehittäjä
Hän piirsi ensimmäisen tärkeän supersankarittaren,
sankariasuisen toimintasankarittaren, Miss Furyn.
Marla Drake oli seurapiirihenkilö,
joka puki pantteriasun ja ryhtyi Miss Furyksi.
Se on film noiria, ja Marla Drake näytti aivan Tarpé Millsiltä.
Hän laittoi itsensä sarjakuvaan.
Se oli hänen fantasiaelämäänsä.
On klisee sanoa, että se avasi uuden maailman minulle, mutta niin kävi.
Se avasi maailman minulle.
Sitten ala romahti aika pahasti vuosina 1954 ja 1955.
Sarjakuvia syytettiin USA:n nuorison vaarantamisesta.
Tällaisen voi pysäyttää vain...
Senaattori
...yleisen mielipiteen avulla.
Jos ihmiset päättävät, etteivät he halua -
lastensa lukevan myytäviä kauhu- ja rikossarjakuvia,
ja ovat siitä tinkimättömiä, se on paras takuu.
Sarjakuvat vietiin kongressin kuultavaksi.
Pidettiin kuulemisia.
Hyvää iltapäivää liittovaltion oikeudesta Manhattanilta.
WNYC kertoo tapahtumat senaatin alakomitean istunnosta,
jossa tutkitaan sarjakuvien vaikutusta -
nuorisorikollisuuden lisääntymiseen.
Sen jälkeen luotiin laki sarjakuvien rajoittamisesta.
Silloin kaikki muuttui.
Lukijakunta puolittui vuodessa.
Alan oli vaikea keksiä, mitä tehdä seuraavaksi.
Kustantamojen täytyi keksiä, miten pysyä hengissä.
Koska Marvelilla oli oma jakeluyhtiö,
he pysyivät toiminnassa -
pidempään kuin muut yhtiöt, joita kaatui jatkuvasti.
Heidän piti miettiä, mitkä sarjakuvat olivat tärkeimpiä -
ja todennäköisimmin menestyviä.
He päättivät keskittyä väestönosaan, jonka varaan he saattoivat laskea.
Se oli lopulta nuoret teinipojat.
He menestyivät valtavasti supersankareilla.
Kun he keskittyivät hopea-ajan supersankareihin,
muut tyylilajit alkoivat jäädä pikkuhiljaa pois.
Pidän Spider-Manistä ja Avengersista,
Flashistä, Iron Manistä ja Hulkista.
Ne ovat kivoja sarjiksia.
Olin koulussa se lapsi, joka piirtää.
Siitä tuli ammatti minulle.
Äiti vei meidät jatkuvasti kirjastoon.
Lainasin pinotolkulla kirjoja piirtämisestä.
Niiden avulla opin piirtämään.
Pienenä piti taistella, kun valitsin taidepolun -
eikä äiti ymmärtänyt sitä.
Häntä painostivat paljon yhteisö...
Taiteilija
Kirjoittaja
...ystävät ja sukulaiset, jotka eivät ymmärtäneet, vaan kysyivät:
"Milloin pakotat Nilahin lopettamaan taideharrastuksensa?"
Riitelimme paljon lukion päättäjäisiä ennen.
Äiti halusi pääaineekseni kirjanpidon tai tietokoneohjelmoinnin,
mutten mennyt collegeen vuoteen valmistumiseni jälkeen,
koska halusin päättäväisesti taideohjelmaan.
Lopulta pääsin Ringling Collegen tietokoneanimaatio-ohjelmaan.
Ringling kandidaatintutkielma Nilah MaGruder
Sain tilaisuuden tehdä erilaista taidetta -
kuin aiemmin, ja se oli aika siistiä.
Aloin lukea sarjakuvia vasta, kun mangaa alkoi tulla maahan.
Vaikka pidin niistä paljon, huomasi trendin,
että yleensä oli yksi naishahmo,
ja jos hän tappeli -
ja hänellä oli kundi vastassa, hän hävisi aina.
Naisten odotetaan olevan sarjakuvissa -
puheliaita, miellyttäviä ja optimistisia,
jotta kun mieshahmoa epäilyttää -
ja hänellä on angstia ja tunteita,
naishahmo tukee häntä ja auttaa pelastamaan päivän.
Monet naishahmot eivät siis ole haavoittuvia,
epämiellyttäviä eikä sillä lailla syvällisiä.
Se kiinnostaa minua naishahmoissa.
Halusin lukea samanlaisia tarinoita tytöistä,
koska päähenkilönä tyttö ei voi hävitä.
Vuonna 1961, 25 vuotta sitten.
Vuosi on huomattava. John Kennedystä tuli presidentti,
Alan Shepardista tuli ensimmäinen amerikkalainen avaruudessa.
Bikineistä tuli muotia, ja Marvel Comics teki debyyttinsä.
On tarina, että Stanin vaimo Joan sanoi hänelle:
"Stan, mikset kirjoita itsellesi jotain, josta nautit?"
Silloin Stan aloitti Fantastic Fourin.
Marvelin renessanssi tapahtui 60-luvun alussa,
kun tuli uusia ja mahtavia supersankareita.
Aiemmin supersankareilla ei ollut ollut ongelmia.
Spider-Manin asu repeytyi, ja hänen piti ommella se käsin.
Pidin paljon Human Torchista, koska hän oli teini.
Kirjoittaja
Hän ajoi hienoilla autoilla.
Hän oli blondi. Jack Kirby teki hänestä hullun komean.
Samaistuin häneen enemmän.
Hän osasi lentää, ja hänellä oli tulivoimat.
Todella siistiä.
En tajunnut, että niiden piti olla poikia varten.
Se oli järkytys minulle.
Kun olin teini, kaikki tytöt sanoivat:
"Puhu poikaystäväni kanssa. Hän pitää sarjakuvista."
Kysyin: "Miksen voi puhua kanssasi?" "En lue sarjakuvia. Jessus."
Edes alalle ryhtyessäni ei tullut mieleen,
että alalla -
melkein kukaan kehittäjistä ei ollut tyttö.
Oli symbolinen nainen täällä,
jonkun tyttöystävä tuolla ja jonkun vaimo tuolla,
mutta naiset eivät tehneet tätä.
Voi, Stan. Olisiko hetki aikaa?
Upeiden tyttöjen perjantaita varten toki. Tervehdi faneja, Flo Steinberg.
Hei, fanit. Kiva tavata.
Flo Steinbergin ääni Sihteeri Marvelilla
Marvelin kirjeenvaihtosihteerinä koen tuntevani useimmat teistä kirjeistänne.
Flo oli mukana alusta asti.
Kaikki jumaloivat Flota. Hän oli vakiokalustoa.
Hän vastasi itse kirjeisiin. Hän hoiti sen kaiken.
Hänellä oli ihanan ainutlaatuinen ääni ja hurmaavat tavat.
Kaikki pitivät Flosta.
Hän elää ikuisesti Marvel-fanien muistoissa.
Kaikki tunsivat upean Flo Steinbergin.
Silloin sarjakuva-alalla oli vain vähän naisia.
Yksikään ei kirjoittanut eikä piirtänyt supersankarilehtiä siihen aikaan.
Paty Cockrum ja Marie Severin, kaksi taiteilijoista parhaimpia,
työskentelivät molemmat tukitehtävissä -
säännöllisten sarjojen sijaan, johon he kuuluivat.
En tiedä, miten häntä kutsuttiin.
Hilpeä Marie tai jotain kamalaa.
Hän esitti aina iloista eikä painostanut.
Hän ei olisi edes piirtänyt sarjakuvia heille.
Hän vain pyyhki ja korjasi sivuja vuoteen 1966 asti.
kun Esquire halusi kirjoittaa artikkelin ja tarvitsi jonkun piirtämään.
Miehillä oli kiire piirtää Hulkia,
joten Marie sanoi tekevänsä sen.
Kun se julkaistiin, Martin Goodman näki sen ja sanoi:
"Hän osaa piirtää. Stan, anna hänelle töitä." Ja Stan antoi.
Hän ei koskaan painostanut eikä pyytänyt töitä.
Marie oli monitaitoinen.
Hän teki Marvelille paljon suunnittelutyötä,
josta ei saanut koskaan kunniaa.
Hänellä oli liian kiire töissään...
Kehittäjä ja taiteilija
...huolestuakseen tasa-arvopolitiikasta.
Vaikka sitä olisi ollut,
hän olisi kai sanonut: "Pitää ehtiä tehdä työni valmiiksi."
Marie oli erityisen taitava.
On hämmentävää ajatella, kuinka monen hahmon parissa hän teki töitä.
Sarjakuvataiteilija
Millainen aikuisen naisen ura tämä on?
Se on hauskaa. Pitää minut nuorena.
Idean saaminen on helppoa.
Vaikeaa on sanoa itselleen: "Minulla on idea hahmosta,
mutta mitä voin tehdä hänelle, jotta lukijat välittävät hänestä?
Mitä emme ole tehneet?"
Kustantajat tekivät kaikkensa rakentaakseen yleisöä.
Tehtiin paljon kokeiluja,
paljon yrityksiä saada yhteys eri yleisöihin -
ja tehdä eri tyylilajeja.
Sarjakuvat olivat lamassa 1970-luvulla.
Yhtiöt eivät tukeneet sarjakuvia.
Rahaa ei ansainnut.
Sarjakuvia tekivät ainoastaan niistä pitävät ihmiset.
Stan Lee yritti tuoda supersankarittaret takaisin 70-luvun alussa.
Useimmat kirjoittajat olivat naisia.
Hän teki The Claws of the Catin.
Ja, hyvä luoja, Night Nursen.
Ja hän teki Shanna the She-Devilin,
Oli myös toinen... Tietenkin Ms. Marvel.
Eli Carol Danvers.
Vuonna 1968 Carol Danvers esiintyi ensi kertaa Marvel Superheroesin numerossa 13.
Kirjoittaja
Hän on sivuhahmo, joka siirtyy myöhemmin Captain Marveliin.
Hän on ilmavoimissa naisturvapäällikkö -
ja pysyy sellaisena useita vuosia.
Vuonna 1977 Gerry Conway silloisen vaimonsa Carlan kanssa -
julkaisi Ms. Marvelin 1. numeron, joka kohotti Carol Danversin.
Kreeiden Psyyke-Magnitronin räjähdys osuu Caroliin,
ja Captain Marvelin voimat siirtyvät -
Carol Danversin kehoon, ja hänestä tulee Ms. Marvel.
Hänellä on Captain Marvelin voimat, muistinmenetys ja seitsemäs aisti,
joka on suosikkini.
Sen piti kai olla naisen vaisto.
Annoimme sen kuolla pois.
Carolin kasvuvuosien haava oli se,
että hänen rakennustyönjohtajaisällään oli kaksi vanhempaa poikaa ja Carol -
ja varaa lähettää vain kaksi heistä collegeen.
Isä ajatteli, että Carol menee naimisiin,
eikä halua haaskata rahaa.
Hän astuu palvelukseen maksaakseen collegen.
Sieltä hän löytää voimansa.
Siellä hän oppii lentämään.
Se oli todella hyvä, koska Carolin motto on -
korkeammalle, nopeammin ja pidemmälle.
Hän venyttää aina rajojaan.
Yrittää aina enemmän.
Hän haluaa ylittää kykynsä ja yrittää todistaa isälleen,
että on yhtä arvokas kuin pojatkin.
Kun valmistuin collegesta valmiina etsimään tärkeää ensimmäistä työtä,
Marvelin väki tiesi varsin hyvin, kuka olin,
koska olin vastenmielinen mielipidekirjoittaja,
joka halusi neuvoa heitä töissään.
Hyvä Marvel, hävetkää. Hulk 177 oli huonoin lukemani sarjakuva.
Mauttomampi ja huonommin piirretty kuin kilpailijanne aiempi yritys.
Sain työn puoli vuotta valmistumiseni jälkeen vuonna 1976.
He tarvitsivat jonkun palauttamaan piirustukset taiteilijoille.
Minulle riitti, että työ oli Marvel Comicsilla.
Töitä tehdessäni kirjoitin viiden sivun tarinoita -
koe-esiintymisenä kirjoittajan töihin.
Sitten yksi apulaistoimittaja lähti,
työpaikka avautui, ja livahdin siihen.
Sanattoman sopimuksen mukaan apulaistoimittaja kirjoittaa lehden.
En kuitenkaan koskaan saanut.
Kun lopulta sanoin:
"Minun jälkeeni palkatut apulaistoimittajat -
kirjoittavat yhden tai kaksi lehteä kuussa.
Milloin saan omani?"
He kysyivät:
"Kuka on ylityöllistetyin kirjoittajamme?"
"Hän on Chris Claremont."
"Chris kirjoittaa Ms. Marvelia.
Jo, otatko Ms. Marvelin hoitaaksesi?"
Chris sanoi:
"Et vie Ms. Marvelia minulta. Rakastan häntä.
Antakaa Jolle Power Man and Iron Fist."
Sanoin: "Sopii minulle.
Ms. Marvelilla ei ole väliä.
Pidän hänen asustaan, mutten ole samaistunut hahmoon.
Power Man and Iron Fistiin olen hulluna.
Pidin Bruce Leestä. Pidän isoista, vahvoista ja kovista.
Kun olin fani, luin molempien kaikki numerot.
Antakaa Power Man and Iron Fist."
Minun vuorollani siitä tuli menestys.
Sitä alettiin julkaista kuukausittain joka toisen kuun sijaan.
Yhtäkkiä Power Man and Iron Fist oli ehkä parempi jonkun muun hoidossa.
Power Man and Iron Fistin jälkeen -
sanottiin: "Star Wars näyttää olevan kuolemassa.
Tekisitkö sen seuraavaksi?"
Pärjäsin yrittämällä pysyä kaukana -
jonkun pojan lapsuusajan lempisarjakuvasta.
-Päivää, Sana. -Voi luoja!
-Muutamme tänne. -Johan nyt.
-Oletko valmis? -En halua sitä.
Katso matkatavaroita.
Miksi toitte niin paljon?
-Minulla on kaikkea. Tulkaa. -Se on -
-viisautta. -Meillä on suunnitelmia.
Hyvä on.
Tässä ovat kaikki kuvasi.
-Vau. -Toivottavasti.
Abbu, haluatko teetä tai jotain?
Mitä vain löytyy.
-Mistä tuo on? -Brilliance of the Seas. Se oli -
-Välimerellä. -Sinulla on tilaisuus puhua paljon.
Laitan kuvan tähän, jotta hän voi...
Hän laittoi hääkuvamme tuonne.
Vartuimme kansainvälisessä ympäristössä Intiassa,
Bombayssa.
Se oli heti jakautumismellakoiden jälkeen.
Kaikki oli monikulttuurista ja hyvin brittiläistä.
Siten me vartuimme. Hyväksyimme kaikki.
Jotenkin suoraan tai epäsuoraan -
sain lapseni tarinoiden muodossa -
tuntemaan identiteettinsä ja hyväksymään muut.
Oli eräs hetki.
Se oli World Trade Centerin ensimmäinen pommitus 90-luvulla.
Sen jälkeen yksi lapsi sanoi minulle:
"Voitko kieltää väkeäsi pommittamasta meitä?"
Olin hämilläni, koska mietin: "Keitä? Minun mitä? Kenestä puhut?"
Tajusin olevan -
ongelma muslimien suhteen lännessä -
hyvin nuorena.
Olin silloin 11- tai 12-vuotias.
Silloin tajusin olevani erilainen.
Sen lisäksi ihmiset eivät pidä erilaisuudestani.
Ihmiset eivät pidä siitä, että olen se, kuka olen.
Menin collegeen ajatellen valmistuvani journalistiksi -
tai kansainväliseksi juristiksi.
Aioin muuttaa maailmaa. Korjata kuilun idän ja lännen välillä.
Minulla oli luontainen halu muuttaa ihmisten käsityksiä -
yleisesti ja muslimeista.
Luulin sen onnistuvan vain, jos kuulun mediaan,
kerron tarinoita ja rakennan tarinan.
Vanhempani ovat aina tukeneet minua kaikessa.
Äiti on aina kehottanut tekemään jotain käytännöllistä.
Hän sanoi minulle:
"Älä ole riippuvainen miehestä. Hanki työ."
Juuri päinvastoin kuin muut eteläaasialaiset äidit.
Isä antoi aina laajemman toiminta-ajatuksen -
tehdä jotain hyvää siinä, mitä sattuukin tekemään.
Ajattelin siis:
"Ryhdy kansainväliseksi juristiksi. Vaikuta politiikkaan."
Luin pääsykokeeseen. Ajattelin tekeväni -
jotain pakollista kyetäkseni tekemään suuria muutoksia,
mutten ollut pohjimmiltani sellainen.
Kiitos.
Sain työn pienestä indie-sarjakuvayhtiöstä nimeltä Virgin Comics.
Ensimmäinen työni oli toimitusapulainen.
Kokemus oli kova,
koska en kokenut olevani hyvä siinä.
Se johtui paljolti palautteesta,
jota olin saanut yhteisöstä,
koska en varttuessani lukenut sarjakuvia kuten he -
enkä ymmärtänyt sarjakuvien päälle, mitä olisi tarvittu työssä.
Ehkä minusta ei ollut hyväksi toimittajaksi.
Se oli rankkaa, koska otin sen itseeni,
koska en tiennyt, oliko minusta siihen.
En lukenut enkä tiennyt kaikkea.
En ollut varma, halusinko jäädä sarjakuvien pariin.
MacKenzie Cadenhead oli mentorini ensimmäisessä sarjistyössäni.
Toimittaja
Hän halusi minun jäävän alalle.
Hän sanoi: "Sinulla on luontainen taipumus tarinankerrontaan,
visuaaliseen tarinankerrontaan ja sarjakuviin,
jollaista en ole nähnyt aiemmin. Olisi haaskausta,
jos vain luopuisit siitä ja unohtaisit sen.
Pääjohtaja
Hänen silloinen miehensä Dan Buckley -
oli kustantaja Marvelilla ja tarjosi töitä, mutta sanoin:
"Minua hermostuttaa, koska en usko pystyväni -
samaan kuin kokeneet toimittajat.
En tiedä kaikkea. En tiedä, olenko riittävän vahva toimittajana."
Hän vastasi: "Se ei haittaa meitä,
koska annat meille jotain aivan muuta -
kuin alalla 20 vuotta ollut,
joka on toimittanut sarjakuvia 15 vuotta.
Lisäät erilaisen äänen Marvel Comicsin toimituskuntaan,
ja juuri sitä tarvitsemme."
Sain siis tukea heti alusta ja päätin:
"Teen tämän. Katsotaan, mihin se johtaa."
En osannut kuvitella sitä, mihin se minut johti.
Kenet piirrät juuri nyt?
Abbien.
Sivuhahmot vetosivat minuun aina enemmän -
jokaisessa mediassa, ja eräänä päivänä tajusin.
"Vietät paljon aikaa sivuhahmojen kanssa.
Mikset tee sivuhahmoista päähahmoja?"
Abbie oli sen ensimmäisiä kertoja.
Hän on introvertti, sarkastinen ja joskus aika ilkeä.
Se on hänen identiteettinsä.
Se oli ensimmäisiä rakastamiani päähahmoja.
Samoihin aikoihin keskustelin vanhempieni kanssa.
He katsoivat hahmojani ja kysyivät, miksi piirrän monia valkoisia hahmoja.
Monet hahmoistani olivat vaaleita. Olen puhunut siitä -
muiden värillisten taiteilijoiden kanssa,
koska olemme kaikki kokeneet saman ilmiön,
jossa lapsina ainakin omien tarinoittemme hahmot -
olivat usein valkoisia tai vaaleaihoisia.
Aloin keskustella rehellisesti itseni kanssa.
Kysyin: "Miksi tumma iho saa oloni epämukavaksi?"
Kun aloin kehittää M.F.K:ta,
tajusin sen olevan tilaisuus kohdata se epämukavuus.
Tavoitteeni oli siis tehdä naishahmo ja musta hahmo.
Aloin laittaa M.F.K:n verkkoon.
Verkkosarjakuvien hyvä puoli on, että se on helppo tapa -
näyttää taitonsa.
Tarvitsee vain nettiyhteyden, niin niitä voi katsoa missä vain,
millä laitteella vain ja missä maassa vain.
Minulle se oli tapa näyttää, että osaan piirtää ja kirjoittaa.
M.F.K:ta on aina seurattu vähän,
koska en mainostanut sitä paljoa.
Annoin sanan kiertää.
Seuraajia oli siis vähän, kunnes sain Dwayne McDuffie -palkinnon.
Kun näin finalistien listan -
ja että vastassa olivat Ms. Marvel ja David Walkerin Shaft,
en uskonut mahdollisuuksiini. Se oli vain tyhmä verkkosarjikseni.
Kun sain palkinnon, seremonia päättyi -
ja katsoin vihdoin puhelintani, se oli täynnä.
Se oli käännekohta.
Yhtäkkiä sain median huomion -
tasolla, jota olin halunnut sarjakuvalle.
Nilah Magruder sokissa Dwayne McDuffie -palkinnosta
Yhtäkkiä sain sen. Se oli outo kokemus.
Terve. Miten voit?
-Hassua, koska olin... -Eikö olekin...
Outoa. Katsokaa näitä tyttöjä.
Nämä naiset työskentelivät Marvelilla.
En muista tarinaa,
-koska sanat puuttuvat. -En minäkään.
Tämä on Fumettista. Tarina oli kai tyyliin:
"Kerätään kaikki Marvelilla työskentelevät naiset toimistoon,
ja sitten Stan tulee sisään."
-En... -Olethan tuossa?
Niin olenkin. Vau.
Luoja. Katsokaa, mitä löysin.
-Sillä lailla. -Ovimatto.
Bullpen. Työskentelimme kaikki siellä.
Siellä oli tapana tehdä armotonta pilkkaa kaikista.
-Kyllä. -Tulin eräänä päivänä,
ja ovessani oli tyhjäsilmäinen idiootti.
Ajattelin sen olevan minä.
Seuraavana päivänä joku oli tehnyt siitä ovimaton.
Tiedättekö, mistä oli kyse?
Barry Windsor-Smith piirsi X-Meniä,
ja minun luultiin antavan hänen heittäytyä villiksi.
Jotenkin siitä tuli kasvoni ovimattoon -
toimitukseni ovella.
Ensinnäkin se on töykeää.
Toiseksi sait Barry Smithin työskentelemään,
mikä on itsessään ensiluokan ihme.
Barryn työt ovat aina kauniita.
Ne ovat aina hyviä.
Mutta kun tulin Marvelille 80-luvulla,
osuimme oikeaan kohtaan...
Kirjoittaja
Kehittäjä
...jossa naiset otettiin vastaan sarjakuviin.
Kaikki sanoivat:
"Voi pojat. Täällä on tyttö. Autetaan häntä."
Se oli päinvastoin kuin mitä 70-luvusta puhutaan.
Silloin 1980-luvulla -
sarjakuvat olivat vielä miesten ala.
Sitten se alkoi avautua taas.
Sekä DC että Marvel siirtyivät 1980-luvun alussa -
suurista jakelijoista erityiskauppoihin,
ja niiden kautta -
pystyivät luomaan uskollisen fanipohjan -
ja kukoistamaan 1980-luvun lopulla.
-Luitko Marvel Agen? -Todellakin.
Siinä kuolee kolme ihmistä. Numero 210...
Marvel on realistisempi.
Kun menin ensi kertaa Marvel Comicsin toimistoon,
en tiennyt, mikä supersankari on,
Marvel Comicsin touhujen taika -
kävi ilmi aika pian.
Kun meni Marvelin Bullpeniin, siellä oli Marie Severin.
Hän kertoi tarinoita, piirsi -
ja veti aseensa esiin lähteeksi.
Siellä oli Archie Goodwin, jota pidettiin juonien mestarina.
Denny O'Neil oli journalisti.
Jos oli ongelmia juonen kanssa, Denny oli valmis auttamaan.
Paikan henki oli leikkisä ja hauska,
ja tunsi jatkuvasti olevansa mentoroitavana.
Louise Simonson opetti minulle kaiken toimittamisesta.
Olin silloin ainoa toimittaja, joka oli äiti.
Minulla oli tytär, jonka vein kouluun.
Johtoporras ei siis pitänyt päivärutiinistani.
Pääkirjanpitäjä taisi sanoa -
minulle hissimatkalla ylös: "Tiedätkö mitä?
Olet todella usein myöhässä,
mutta teet muita enemmän sivuja,
jotka tuottavat muiden sivuja enemmän.
Jatka vain samaa linjaa."
Minusta se oli aika siistiä.
Mitä tulee suoraan sanottuna lehtieni tuottoihin,
minulla oli X-Men, joten se on selvää.
Minulla kävi vain tuuri.
Olin Louise Simonsonin assistentti. Kun hän päätti lähteä,
X-Men oli parhaiten myyvä lehti.
Weezie kyseli kaikilta:
"Haluatko X-Menin?"
Kukaan ei halunnut sitä,
koska kaikki pitivät omistaan.
Sitä on Avengersin toimittaja tai Spider-Manin toimittaja.
Kukaan ei siis halunnut X-Meniä.
Olin jo tutustunut Chrisiin hyvin -
ja ollut mukana tarinakokouksissa, joten siirto oli saumaton.
Aloin saada pikkutarinoita.
Sitten sain tehtävän tappaa Spider-Woman.
Se oli ensimmäinen iso tehtäväni.
Olin innoissani ideasta.
Ehkä olin liian naiivi ja tyhmä tajuamaan,
ettei hahmoa halua tappaa -
ja että Mark oli kai kysynyt muilta kirjoittajilta,
haluavatko he tappaa Spider-Womanin, eikä kukaan halunnut.
Katso. Tämä on ensimmäinen piirros Longshotista.
Tällä hän kertoi, mitä hän haluaisi saada Longshotiin,
-mikä teeman pitäisi olla. -Se on hieno.
-Eikö olekin suloinen? -On.
Katso. "Louiselle ja Annelle."
Rakastan Arthuria. Olin unohtanut tämän.
Kun Annie alkoi kirjoittaa Longshotia -
ja näin hänen vahvan näkökulmansa -
ja hänen kykynsä ilmaista sen, ajattelin: "Vau. Hän on aikamoinen."
Hänellä on erityinen tapa ajatella asioita.
Se on suuri etu hänelle.
On tärkeää lukea sellaisten töitä, joilla on näkökanta,
koska se avartaa omaa näkökantaa henkilöstä, joka näkee asiat toisin.
Annie näki kaiken toisin.
Hänen työnsä oli nerokasta.
Istuin metrossa matkalla töihin joka päivä -
ja mietin, mitä muut ajattelevat. Siirryin siitä ajatukseen:
"Mitä jos juna menee helvettiin,
ja sitten Daredevil pääsee helvettiin ja tapaa Mephiston?"
Se on kivaa. Se on kuin oopperaa.
Taistelun koreografian tekeminen on hauskaa.
Kun kirjoitin Daredeviliä, aloin käydä karatetunneilla.
Halusin oppia taistelemaan.
Aloin nyrkkeillä.
Aloin pitää siitä ja nautin taistelun koreografiasta,
mutta jossain kohtaa pitää sanoa:
"Mitä sanon maailmalle, jos kaikesta pitää tulla taistelu?"
Puhutaan siitä, miksei sarjakuvissa ole enemmän naisia.
Itse ajattelin sen johtuvan tarinoista itsestään.
Naiset samaistuvat voiman tunteeseen, vapauden tunteeseen ja toimintaan,
mutta samaistuvatko he toisten hakkaamiseen?
Enpä usko.
Silloin ennen en miettinyt:
"Miten saan naiset kiinnostumaan näistä tarinoista?"
-Mukava nähdä sinua. -Niinpä.
Kartoin vuosikausia naishahmoja kuin ruttoa.
Miksi?
En halunnut tulla nähdyksi naisena, joka kirjoittaa naishahmoja,
-koska ne hahmot eivät olleet pysyviä. -Niin.
Silloin jäi ilman töitä.
Yritin siihen aikaan kirjoittaa kuin mies.
-Niin. -Ajattelin:
"Antakaa minun olla yksi pojista.
Kirjoitan Punisheria, Wolverinea ja Daredeviliä."
Sitten ajattelin, että sinä ja Trina Robbins -
olitte ensimmäiset, jotka sanoivat:
"Hetkinen. Kokeillaan sarjakuvaa, joka ei ole miehille."
Ajattelin ehkä haluavani kirjoittaa jotain,
ja sain idean neljästä lapsesta, jotka ovat supersankareita.
Weezie sanoi: "Sain idean lehdestä nimeltä Power Pack."
Hänen kirjoittamansa tarinat olivat klassisia nuorten aikuisten tarinoita.
Ei tainnut olla toista sellaista sarjakuvaa.
Se vetosi erilaiseen yleisöön,
ei 13-14-vuotiaisiin poikiin.
Pidän tarinoista, joissa on voimaa, jos teen supersankaritarinaa,
mutta Power Pack oli erilainen. Kyse ei ollut vain voimasta,
vaan perheestä ja vuorovaikutuksesta.
Hän katsoi portfoliotani ja kysyi:
"Osaatko piirtää lapsia?"
Vastasin osaavani ja osasinkin.
Mitä teit ennen Power Packiä?
-En mitään. -Etkö?
-Se oli ainoa. -En oikeasti mitään.
On merkittävää, että se lehti tuli silloin kun se tuli,
koska en ollut hyvä piirtämään supersankareita.
Minun oli vaikea liioitella -
tavalla, jota tarvittiin ihmiskehossa ja anatomiassa,
mutta osasin piirtää lapsia.
Hän oli loistava.
Hahmot pääsivät edukseen, kun hän piirsi niitä.
Minulla kävi tuuri työskennellä osaavan kirjoittajan kanssa,
koska olin aloittamassa enkä tiennyt, mitä oikein tein.
Nuori nainen tuli messuilla.
Hän oli valmistunut SCAD Savannahista -
ja sanoi: "Halusin tavata, koska opiskelimme sinusta kurssilla."
Kysyin, mikä kurssi se oli. Hän vastasi: "Sarjakuvan historia."
Voi luoja.
Sarjakuvia piirtäviä naisia on vähän. Useimmat tuntemani -
eivät piirrä supersankarittaria. Minä olen sitä lähinnä.
Piirrän vahvoja naisia, mutta heillä ei ole supervoimia.
He lopulta voittavat ja ovat vahvoja,
koska pidän sellaisista naisista ja haluan olla sellainen.
Nyt piirtämälläni naisella on reisisaappaat.
En halunnut niihin korkeita korkoja,
koska korkkareissa on vaikea taistella rikoksia vastaan.
Kerroin sarjakuvaideani Jim Shooterille.
Idea oli sitoa se Marveliin ja sen aikaisempiin tarinoihin,
että sankarini Misty olisi Millie the Modelin sukulaistyttö.
Hän sanoi: "Tehdään kuusiosainen minisarja."
Niin minä tein. Meet Misty.
Valitettavasti siihen aikaan -
sarjakuvia sai ostaa vain sarjakuvakaupoista.
Niissä oli pelkkiä supersankareita.
Ne eivät halunneet lehtiämme ja tilasivat ehkä kaksi kappaletta.
Kun ne myytiin, he sanoivat: "Huh, pääsin niistä eroon."
He eivät tilanneet lisää.
Se tappoi sen lehden.
Toimittajani Ann Nocenti lähetti minulle joka viikko -
kirjekuoren täynnä kirjeitä ja piirroksia pikkutytöiltä.
He eivät kirjoittaneet minulle, vaan Mistylle.
Luin sen ja pidin siitä! Vihdoin lehti tytöille.
Lehti on yksi parhaista.
"Rakas Misty, pidän lehdestäsi, mutten löydä niitä."
Karyn Bryant täällä Marvel Comicissa puhumassa miehille.
Kuinka monta sarjakuvalehteä on Marvelin kokoelmassa?
Parhaillaan julkaistunako?
-Niin. -Noin 200.
Sarjakuvakirjat nousivat 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa.
Sarjakuvakirjat tekivät tilaa sarjakuvalehdille kirjakaupoissa,
joissa ei niitä ollut aiemmin ollut.
Te varmaan muistatte, mistä ostimme sarjakuvalehdet 80-luvulla.
Kirjakaupoissa naiset pääsivät taas käsiksi sarjakuvalehtiin.
Yhtäkkiä ilmestyi naislukijakuntaa,
jota ei ollut aiemmin otettu huomioon.
Sarjakuvalehtien kustantajat huomasivat,
että on olemassa tyttöjen sarjakuvayleisö,
joka oli aina ollut olemassa,
mutta sitä ei ollut huomioitu.
Marvelin toimittaja meilasi minulle eräänä päivänä:
"Hei. Työstämme kokoelmaa -
ja meillä on tämä tarina.
Se on Rocket Raccoonin ja Tippy-Toe Squirrelin tiimi.
Kiinnostaisiko sinua?
Ensin poistuin tietokoneeni äärestä ja huusin jonkin aikaa,
koska se oli tyyliin -
olen vain satunnainen nettisarjakuvan kehittäjä.
Meili Marvelilta ylitti kaikki odotukseni.
Tietenkin kun vihdoin rauhoituin,
vastasin: "Tietenkin teen tämän."
Tämä tarina on minun.
Minusta on hassua, että minulle tarjottiin Rocketia ja Tippy-Toeta.
Toimittaja oli Kathleen Wisneski. Mietin, katsoikohan hän portfoliotani -
ja ajatteli: "Hän pitää eläimistä."
Arvostan sitä, koska todella pidän puhuvista eläimistä.
Ajattelin: "Tämä on juttuni."
Marvel antoi hyvin vapaat kädet.
Enemmän kuin odotin.
He sanoivat:
"Tämä on Rocketin ja Tippyn tilanne. Jatka siitä."
Kun alettiin keskustella ensimmäisistä mustista naiskirjoittajista Marvelille,
Roxanne Gaystä, Yona Harveysta ja minusta,
siitä tuli epätodellinen tunne tyyliin: "Eikä.
Se ei voi olla mahdollista.
Marvel on ollut olemassa yli 70 vuotta.
Miten olemme ensimmäiset?"
Marvelin Spider-Man-osasto lähestyi minua -
ja kertoi Spider-Geddon-tilaisuudestaan.
He pyysivät minua esittelemään ideoita.
He sanoivat: "Tee hahmo, josta olet innostunut."
Esittelin siis Spider-Byten.
Se on B-Y-T-E, eli digitaalinen Spider-Woman.
Minusta konsepti oli siisti,
koska oikeassa maailmassa on monia hämähäkkihahmoja,
eikä virtuaalimaailmassa ollut supersankaria.
Se oli myös tilaisuus tehdä mustasta naisesta hämähäkkihahmo.
Joka uusi tarina on hyppy tuntemattomaan.
Se on aina valtava riski.
Varsinkin hahmo, joka on uusi Marvel Universessa.
Tavallaan siis tuntui,
että laitoin mielikuvitukseni tuhansien ihmisten varaan.
Marvelilla työskentely on -
monella tapaa rutiinitoimistotyötä -
paitsi saa pukeutua sarjakuva-T-paitaan ja tennareihin -
ja ympärillä on uskomatonta taidetta.
Tarvitsetko minua?
Sarjakuvatoimittajan työ muistuttaa paljon tuottajan työtä.
Siinä on kyse suhteista kehittäjien kanssa -
tietyissä sarjoissa -
ja että saa joka yksilön panemaan parastaan -
yhteen yhteiseen tarinaan.
Captain Marvel oli ensimmäinen kokonaan toimittamani lehti, jossa oli naispääosa.
Meillä ei ollut muita naisvetoisia sarjakuvia.
Naisia oli sankarijoukon jäsenenä,
mutta ei ollut sarjaa, jossa oli yksi naishahmo.
Kun sain Ms. Marvelin, se oli machiavellilainen valinta.
Minulla ei ollut intohimoa kirjoittaa siitä hahmosta,
vaan tarvitsin jatkuvan sarjan.
Carol Danvers oli Ms. Marvel monta vuotta,
mutta hänellä ei ollut silloin paljoa voimaa.
Silloin monellakaan naishahmolla sarjakuvissa ei ollut voimaa.
Esitin siis idean, että Carol Danvers olisi kuin Chuck Yeager.
Hän venyttää rajoja, ottaa riskejä ja kävelee pois palavasta lentokoneesta.
Soitin Steve Wackerille ja sanoin haluavani esitellä Ms. Marvel -sarjan.
Hän suostui.
Steve piti siitä ja suositteli sitä johdolle. Sitten hän soitti minulle...
Sisältökehitysjohtaja
...ja sanoi: "Et kirjoita Ms. Marvelia."
"Hyvä on. Ei siinä mitään. Siirrytään seuraavaan sarjaan."
Hän jatkoi: "Koska kirjoitat Captain Marvelia."
Sanoin: "Oikeastiko?"
Sitten hän sanoi:
"Kun kerran teemme tämän, laitetaan hänelle housut."
Se oli meilissä.
Minulla on se meili. Vastasin:
"En osaa sanoa, oletko tosissasi."
Kelly Sue DeConnick, joka kirjoittaa Captain Marvelia,
teki uskomatonta työtä luomalla mahtavan naishahmon,
johon voi samaistua helpommin.
Häntä ei enää lähtökohtaisesti luotu naisvihamielisellä tavalla.
Häntä ei seksualisoitu.
Hänet piirrettiin ennen kaikkea vahvana hävittäjälentäjänä,
mikä oli lähempänä hänen identiteettiään.
Se ei ollut Sanan ehdotus.
Se tuli joltakulta muulta, mutta hänen kauttaan.
Kirjoitin Carolille monologin tyyliin:
"Oletko nähnyt pikkutytön juoksevan niin lujaa, että kaatuu?
Hetkeä ennen kuin hän osuu maahan,
hetkellä ennen kuin hänen epäilynsä ja pelkonsa saavuttavat hänet -
hän lentää. Sillä hetkellä joka pikkutyttö lentää."
Ehdotus oli:
"Voimmeko vaihtaa sen joka lapseen, jottemme vieraannuta mieslukijoita?"
Minä räjähdin.
Pyysin häntä soittamaan.
Sana soitti, ja sanoin, etten muuta sitä.
Se sopi hänelle.
On monia merkittäviä asioita, kun on naiskirjoittaja ja naistoimittaja.
Silloin voi vastustaa linjaa ja sanoa:
"Ymmärrän, että pitäisi olla kattavampi,
mutta nyt keskitytään naisiin,
koska emme ole tehneet sitä pitkään aikaan -
emmekä oikealla tavalla."
Kelly Sue ja minä yritimme miettiä, mitä pitäisi tehdä,
jotta kerromme varmasti tarinan,
joka myy hullun lailla,
mutta vie samalla Carolin tarinaa ja hänen hahmoaan eteenpäin,
koska piti alkaa kertoa Carolin inhimillisistä tekijöistä,
koska ne saavat hänet toimimaan.
Halusin Carolille häntä vanhempia, häntä nuorempia ja samanikäisiä ystäviä.
Halusin Carolin myös voivan kilpailla muiden naisten kanssa -
tavalla, joka ei tuhoa heidän suhteitaan.
Yleensä naisten nähdään kilpailevan tavalla,
jossa he teeskentelevät, etteivät kilpaile.
Tyyliin: "Sinä." "Ei, vaan sinä."
Yleensä he kilpailevat miehen huomiosta tai hyväksynnästä,
ja se on aina epäsuoraa ja vilpillistä.
Tosiasia on, ettei se ole kokemukseni maailmasta -
eikä naisista elämässäni,
mutten kuitenkaan näe sen heijastuvan kulttuuriini.
Halusin siis Carolin kilpailevan naiskollegojensa kanssa -
samoin kuin minä kilpailen naiskollegojeni kanssa,
mutta me tuemme toisiamme ja olemme iloisia toisen menestyksestä.
Kun Captain Marvel julkaistiin -
ja Kelly Sue antoi faneilleen nimeksi Carol Corps -
hyvin rakastavalla tavalla,
näin todella muutoksen Marvel-faneissa.
Toisia tuettiin enemmän.
Me tuimme heitä, koska loimme Carol Danversista version,
jonka naiset ja nuoret tytöt halusivat nähdä.
He tukivat meitä ostamalla sarjakuviamme,
koska uskottiin, etteivät naiset lukeneet sarjakuvia -
eivätkä pitäneet niistä.
Se sai meidät tajuamaan yhtiönä, että oli olemassa yleisö,
joka kiinnitti huomiota, ja vihdoinkin heille oli hahmo.
Näimme todella suuren piikin innostuksessa,
rakkaudessa ja intohimossa Captain Marvelin kanssa.
Se inspiroi meitä tekemään enemmän,
koska tiesimme, että oli aktivoitunut faniyhteisö.
Pystyimme luomaan lisää sisältöä heille.
Captain Marvel oli tavallaan muutoksen tienviitta.
Keskustelin vanhan pomoni Stephen Wackerin kanssa.
Puhuimme paljon lapsuudestani ja kokemuksistani,
siitä, miten menin abitansseihin ympärilleni kietaistussa kankaassa,
koska en löytänyt sopivaa vaatetta -
nuorelle musliminaiselle abitansseihin.
Menin sinne yksin, koska en saanut deittailla.
Ja juoksukisoista, kun paastosin.
Hän oli kiinnostunut siitä, että olin elänyt niin erityisen kokemuksen,
josta ei ollut puhuttu paljoa.
Hän tuli ja sanoi:
"Olen miettinyt tarinoitasi paljon.
Olisi hienoa, jos meillä olisi sinuun perustuva hahmo,
maailman nuoriin Sanoihin perustuva hahmo."
Kysyin: "Saammeko tehdä sen?"
En uskonut kenenkään olevan kiinnostunut.
Hän sanoi: "Tehdään se."
Aloimme miettiä idean esittelyä.
Mieleeni tuli ensimmäisenä G. Willow Wilson,
joka oli sarjakuvakirjoittaja, kirjailija ja muslimi.
Hän soitti yllättäen minulle ja sanoi:
"Hei. Haluamme luoda uuden nuoren amerikkalaisen muslimisankarittaren...
Kirjoittaja
...ja laittaa hänet omaan sarjaansa.
Haluatko kirjoittaa lehden ja auttaa kehittämään hahmoa?"
Olin vakuuttunut, että he vitsailevat.
Olin varma, etteivät he olleet esitelleet sitä Marvel Comicsille,
joka olisi suostunut. Kuinka usein niin tapahtuu?
En vastannut heti myöntävästi.
Kaksi toimittajaa Marvelilta soitti ja sanoi:
"Haluamme muslimitoimittajan ja muslimikirjoittajan -
lehteen muslimihahmosta."
Sanoin: "Tarvitsette harjoittelijan avaamaan vihapostia."
Se vaikutti punaisen vaatteen heiluttamiselta -
ihmisten edessä, jotka eivät halunneet minun ja Sanan kaltaisten ihmisten -
olevan lainkaan sarjakuvissa.
Mutta Sana oli päättäväinen sarjan suhteen.
Hän oli niin valmis varmistamaan, että se tapahtuu ja tehdään oikein,
valvomaan pikkuasioita ja häiritsemään tarvittaessa,
että sai minut mukaansa. Vastasin: "Ehdottomasti.
Jos olet näin sitoutunut, minäkin olen."
Hän sanoi: "Hyvä. Kokeillaan."
Me pallottelimme eri versioita Kamalasta,
josta tuli Kamala Khan.
Me tajusimme, että kertomalla tarinoita -
siitä, että on nuori ja tuntee itsensä erilaiseksi ja hylkiöksi,
ja sitten yhtäkkiä aktivoituu, saa voimia ja huomaa omaavansa voimia,
on todella hieno tarina kasvusta -
ja tärkeä tarina kerrottavaksi siitä, että kuuluu samalla vähemmistöön.
Yritimme keksiä keinoja sitoa hahmo -
Marvel Universeen, mikä parantaisi sen mahdollisuuksia menestyä.
Koska varsinkin silloin ajateltiin,
etteivät uudet hahmot pärjää kovin hyvin.
Ja jos lisää minkäänlaisen määreen,
että hahmo on nainen ja epätavallisesta ympäristöstä,
se vain pahenee. Ne asiat täytyi ottaa huomioon.
Päätimme siis tehdä hänestä perintöhahmon,
sitoa hänet Carol Danversin perintöön.
Kamala Khan on nuori eteläaasialainen muslimityttö, joka asuu Jersey Cityssä.
Hän katsoo joka päivä joen yli -
ja näkee kauniiden vahvojen sankareiden pelastavan maailman joka ikinen päivä.
Yksi niistä hahmoista on Captain Marvel,
joka on pitkä kaunis blondi nainen,
joka saa päivän pelastamisen näyttämään helpolta -
ja turpaan vetämisen näyttämään todella vaikuttavalta.
Se on Kamalalle ihanne.
Kun on nuori ruskeaihoinen nainen,
näkee maailmassa vain -
ihanteen, joka ei muistuta häntä lainkaan.
Kun Kamala Khan saa ensi kertaa voimia,
hän haluaa tulla täsmälleen Carol Danversin kaltaiseksi -
niin paljon, että muuttuu kirjaimellisesti Carol Danversin versioksi,
joka oli pitkään suosittu, ja teki sen tarkoituksella.
Vaikeinta on valita näyttää itseltään,
koska ei usko sen olevan riittävän vaikuttavaa,
kaunista eikä vahvaa,
koska on aina kuullut niin,
joten hänen haasteensa ja matkansa on palata omaan itseensä.
Kun suunnittelimme sarjan ensimmäistä vuotta,
Sana kysyi minulta yhä uudestaan:
"Mikä on hahmon 'suuret voimat tuovat suuren vastuun' -hetki?
Miten se on erilainen sen vuoksi, kuka hän on?
Mikä on muslimin 'suuret voimat tuovat suuren vastuun' -hetki?"
Se ärsytti minua.
Yritin kuukausia selvittää, mitä hittoa hän edes kysyi.
Yritin todella porautua siihen -
ja miettiä, mitä se näyttäisi ja kuulostaisi.
Löysin lopulta ratkaisun,
ja se on ensimmäisen kaaren hetki, kun Zoe on hukkumassa -
ja Kamala on juuri saanut voimansa.
Hän ei hallitse niitä vielä täysin.
Hän ei tiedä, mitä hänen pitäisi tehdä niillä.
Hän ei tiedä, kuka hän nyt on.
Hänen täytyy tehdä nopea päätös.
Hän miettii muslimeille hyvin tärkeää sanontaa,
joka on: "Yhden henkilön tappamalla tappaa koko ihmiskunnan,
ja yhden henkilön pelastamalla pelastaa koko ihmiskunnan."
Se on hänen motiivinsa.
Hänellä on velvollisuus pelastaa tämä henkilö.
Ei tarvitse eikä voi pelastaa koko maailmaa,
mutta on vastuussa edessään olevista ihmisistä.
Kun yritimme kehittää Ms. Marvelia ja hänen voimiaan,
Willow ei halunnut Ms. Marvelille kauniita voimia.
Hän sanoi: "Perinteisesti naishahmoilla -
on säihkyvät voimat tai kyky hallita mieltä."
Hänelle oli erittäin tärkeää rikkoa muotti siinä suhteessa.
Ja Kamalan päätös selvittää, miten hän käyttää voimiaan,
miten hän hyväksyy voimansa ja selvittää identiteettinsä,
oli tarinan kulku, joka meistä tuntui voimakkaimmalta.
Ms. Marvelin vastaanotto on ollut uskomaton.
Heti kun sarjasta ilmoitettiin -
ja Kamala Khanin hahmo tuli maailmaan,
meille lähetettiin fanipostia.
Se oli nousussa jo ennen kuin ensimmäinen numero julkaistiin.
Vanhempani ovat Pakistanista. Rakastan Kamala Khania.
Kaikki hänen ongelmansa -
ovat samoja, joita koen joka päivä.
Odotan innolla tätä hahmoa,
koska minulle ei ole tullut mieleen, että kaltaiseni voisi olla supersankari.
Paljon kiitoksia Ms. Marvelista.
Ihmiset eivät tienneet, kuka Kamala Khan oli.
Tarinasta ja sivuhahmoista ei ollut konseptia.
Sen ideaa rakastettiin todella paljon,
ja tajusin hahmon itsensä olevan tärkeä sen merkityksen vuoksi.
Alan yleiset odotukset ja Sanan ja minun omat odotukset -
osoittautuivat tyrmäävän vääriksi,
kun ensimmäisestä numerosta tehtiin toinen painos.
Sitten siitä tehtiin kolmas, neljäs, viides ja kuudes painos.
New York Times haastatteli meitä.
Heti julkaisuviikon jälkeen ihmiset tekivät cosplayta siitä.
Järkytys ei kuvaa sitä. En ole vieläkään herännyt.
Olen vakuuttunut, että tämä on unta.
En villeimmissä unelmissanikaan uskonut, että nuori muslimisupersankari -
olisi yksi suosituimmista uusista hahmoistamme.
Olin hyvin onnekas ja sain kutsun Valkoiseen taloon -
Naisten historiakuukauden juhliin, kun Barack Obama oli presidentti,
juhlistamaan eri alojen eri naisia ympäri maata.
Minulta kysyttiin, olisinko kiinnostunut esittelemään Yhdysvaltojen presidentin.
Olin ihmeissäni ja vastasin tietenkin myöntävästi.
Kiitos, Sana, uskomattomasta työstäsi.
Ms. Marvel on luomasi sarjakuvalehti,
mutta monille nuorille pojille ja tytöille -
Sana on tosielämän supersankari.
Näin, millaisen vaikutuksen pystyimme tekemään kertomillamme tarinoilla.
Kamala Khan oli luonnollinen siirtymä,
enkä tajunnut, että valmistelin sitä koko elämäni.
Se oli kaikkea, mitä olin halunnut tehdä.
Kun hän tuli maailmaan, se avasi mahdollisuuksien oven.
Se mahdollisti meille -
saada yhteyden moniin eri kehittäjiin, mitä emme olisi tehneet.
Kirjoittaja
Taiteilija
Kirjoittaja
Marvel Rising on uusi sarja.
He ovat Marvel Universen uuden sukupolven supersankareita.
Nyt meillä on hyperälykkäitä naishahmoja.
Näiden hahmojen kehittäminen tuntuu valtavalta tilaisuudelta,
jota en odottanut saavani.
Kun aloitin sarjakuvien parissa,
ne kertoivat valkoisista miehistä, joten paljon tästä muutoksesta,
että on merkittäviä värillisiä hahmoja...
Kirjoittaja
Taiteilija
...varsinkin tyttöjä ja naisia, on uutta...
Värittäjä
...viimeisen viiden vuoden aikana.
Taiteilija
Taiteilijat
Taiteilija
On ilo olla osa tätä hetkeä. Tätä minä odotin.
Sarjakuvien nykytila ylittää villeimmät unelmani.
En koskaan unelmoinut...
Värittäjä
...niin monen naisen tekevän sarjakuvia.
Kirjoittaja
Tytöille sopivia sarjakuvia.
Kirjoittaja
Luovuutta ja innovaatiota...
Kirjoittaja
...ja niin monenlaisia uusia ja erilaisia kehittäjiä -
tulee vähemmistöistä.
Naiset ovat aina olleet täällä.
Naiset auttoivat rakentamaan Marvelin perinnön.
Yllätyn, kun näen, miten pitkälle yhteiskunta -
ja ala on tullut.
Nykyään luulen, että yhtä moni nuori nainen -
kuin nuori mieskin on kiinnostunut sarjakuvaurasta.
Moni nainen on uhrautunut puolestani.
Toivon tehneeni saman jälkeeni tuleville naisille.
Nyt alalle tulevissa naisissa on hienoa se,
että he ovat uranuurtajia kirjoittamalla tarinoita naisille.
Miten voi samaistua tarinaan, jos ei voi nähdä siinä itseään?
Minulta vei kauan aikaa löytää voimaa identiteetistäni -
ja olla itsevarma siitä, kuka olen ja mihin kuulun.
On hienoa nähdä naisten loistavan supersankareina.
Nykyinen keskustelu omasta kulttuurista, muiden kokemuksista -
ja itsensä näkemisestä tarinassa -
on ollut mahtavaa sarjakuville ja naislukijoille,
mutta voimme silti lisätä vammaisia -
ja avoimempaa homoutta sarjakuviin,
lisätä aasialaisia ja latinohahmoja ja -kirjoittajia.
Miksi tyytyä vähään, kun voi avata sulut?
Äitini tukee todella paljon.
Hän antaa vapauden tehdä, mitä teen.
Voin aina tarvittaessa soittaa hänelle kuullakseni kannustuspuheen.
Kun äitini tapaa nyt vanhoja kriittisiä ystäviään, hän voi sanoa:
"Tyttäreni on Disneyllä töissä -
tai hän on Marvelilla töissä. Hänellä menee hyvin."
He eivät ymmärtäneet, mitä tein aiemmin,
mutta ne nimet he tietävät.
Niin. Saimme nauraa viimeiseksi.
Kun olin nuori, isä sanoi aina:
"Mitä teetkin, varmista, että yrität auttaa ihmisiä."
Ms. Marvelin julkaisussa on tyydyttävää se,
että se vaikuttaa suoraan perheeseeni.
Sukulaislapsillani -
on nyt hahmo, joka muistuttaa heitä.
Eikä pelkästään sukulaislapsilleni.
Pidän siitä, että kuka hyvänsä lapsi näkee hahmon -
eikä vain jokapäiväistä elämäänsä.
KAIKILLE MARVEL UNIVERSEN MENNEILLE, NYKYISILLE JA TULEVILLE NAISILLE
Tekstitys: Jari Vikström