När jag var liten
läste jag serierna jag ägde om och om igen.
Jag slukade dem.
Jag har alltid velat vara en serietecknare
men jag trodde alltid att det var omöjligt.
När jag var liten var jag besatt av att berätta.
Jag kände hela tiden behovet av
att teckna sånt jag hade tänkt på kvällen innan.
Och på morgonen sprang jag ner för att teckna det.
Jag tror alla barn tecknar.
Frågan är: "När slutar man teckna?"
Jag skulle säga att i serier
har konstnären det största kontrollen över berättelsen.
Hur visar man känslor med bara dessa små linjer?
Hur visar man på riktigt att nån känner smärta?
Med gester och ögonrörelser
och kroppshållning och kroppsspråk.
Stan sa alltid att Marvels universum är världen utanför fönstret,
att han ville att människor skulle öppna en serie
och känna att det var världen man levde i,
att man kunde hitta figurer som man kunde se sig själv i.
Vi på Marvel har runt 3 500 konstnärer runt om i världen.
Vi har skapare som jobbar i nästa alla Jordens länder,
som bidrar till Marvels universum.
Vi har inte bara figurer som reflekterar alla sorters människor,
utan vi har skapare som tillför sina berättelser till figurerna.
Det unika, stilen, originaliteten, käckheten,
olika sorters berättarmottaglighet som vi får genom att använda
internationella konstnärer öppnar upp så många olika slags berättelser,
så många skilda berättartekniker.
Nu finns läsare runt om i världen, ungar som kan bli inspirerade
av dessa författare och tecknare, som kommer från deras kultur.
"Jösses. Visste du att tecknaren är från Spanien?
Den här är från Frankrike? Den här från Brasilien?
De är som jag."
De gör seriemagasin
som läses av miljontals runt om i världen
och det är väldigt inspirerande.
Det Javier Garrón har gjort med Miles Morales: Spider-Man,
har varit otroligt.
Skalan, spelrummet, kraften han tillför figurerna
när de sätter på sig sina dräkter, när de använder sina krafter,
när de beger sig ut i strid, är inte jämförbart med nån annan idag.
Natacha är en magiker.
Tecknarstilen hon använder i Moon Girl and Devil Dinosaur
är så minimalistisk med det hon sätter på sidan,
men hon får fram maximalt med information
och det är riktigt chockerande.
Det finns vissa tecknare som har det.
Som är orädda berättare.
Som, oberoende varifrån de kommer,
oberoende sociala omständigheter eller kultur,
som tar en del av sig själv och placerar i figurerna.
Natacha och Javier är två sådana berättare.
"FANTASTISKA HANTVERKARE"
När Marvel började
bodde, arbetade, andades alla under samma tak för att skapa serier.
Chefredaktör Marvel Comics
Då för tiden, i Marvels ateljé, Bullpen, eftersom de gjorde så många berättelser...
Professor, Media- och kulturvetenskap UC Riverside
...kunde Stan Lee ibland bara komma på en intrig.
Det förekom kända scener när han kallade in tecknarna till kontoret.
Han agerade berättelsen på skrivbordet.
Han gav den till Jack Kirby, Steve Ditko eller den som ritade magasinet
och de tecknade den.
Och senare kom de tillbaka med en tjugosidig berättelse.
Det finns ett ordspråk som säger man skriver om det man känner till.
Och just när Marvels universum skapades,
var det av ett gäng vita grabbar i New York,
som kom på figurer
som de baserade på sig själva i viss mån.
De tecknade det New York och de figurer och människor som fanns runt omkring dem.
Serier görs inte så längre.
Den globala, kreativa kultur vi lever i
har tillfört individualitet, det unika och kulturell äkthet
på hur vi berättar vår historia, grafiskt.
Folk berättar historier från där de lever.
Författare Miles Morales: Spider-Man Marvel Comics
Livserfarenheten, en konstnärs bakgrund,
sakerna som finns runt dem nu i deras liv har betydelse.
Det påverkar hur de tecknar.
Det påverkar vad de betonar när de tecknar.
Det påverkar hur de tänker på berättande.
Det jag vill säga till ambitiösa författare och konstnärer är:
det finns inga begränsningar för er
att bli nån som kommer att jobba hos Marvel.
När man får skapare från olika ställen
som har olika livserfarenheter...
och berättar vad de anser att en superhjälte är,
blir berättelserna bättre.
Jag föddes i El Puerto de Santa Maria, en stad i södra Spanien,
beläget i Cádizprovinsen.
Spaniens allra sydligaste del.
Det är en mycket liten, mycket vacker fiskeby.
Jag älskade historier.
Jag brukade tillbringa timmar i mitt rum
och läste medan de andra i familjen gjorde sitt
och jag satt där och läste.
Jag började med Disney-serier
Musse Pigg,
Kalle Anka,
Knatte, Fnatte och Tjatte på äventyr,
liksom spanska serier.
Serier som Flink och Fummel, Zipi y Zape.
Jag läste dem så snabbt
att min pappa satte upp en regel.
"Du måste läsa samma serie tre gånger annars köper jag ingen ny."
Jag var väldigt liten när jag började teckna
en massa Kalle Anka.
Om ni håller för mina ögon kan jag teckna Kalle Anka på en minut.
Jag minns att när jag var 12, 13 år
åkte vi till Cádiz till ögonläkaren
och vi passerade en stor bokhandel.
Första gången jag gick till en specialiserad bokhandel.
Den slags bokhandel som inte fanns i El Puerto de Santa Maria,
som bara fanns i Cádiz.
Vi gick in och jag sprang till serieavdelningen,
jag tittade på dem och pappa sa:
"Välj en, jag köper en åt dig."
Så jag beslöt att köpa en med superhjältar.
Och det var...
...början till slutet.
Det blev vanebildande för att...
...jag lärde mig saker.
Plötsligt hade jag tillgång till ett helt kollage
av övertygelser, raser, religioner
som inte existerade i Cádiz, i El Puerto de Santa Maria.
Det var nästan en religiös upplevelse.
Det jag läste influerade det jag ville teckna.
Jag föddes på Ibiza men växte upp i Málaga i Andalusien
i en liten stad som heter Torremolinos.
Jag har en etniskt blandad familj.
Min far är vit och min mor svart...
...och vi stack ut på 80-talet.
Spanien var inte ett land med mycket immigration
och att vara svart i Spanien var en chock.
När folk såg en svart person
pekade de på dem,
som om det var nåt extraordinärt.
Jag var ett mycket blygt barn.
Jag stod inför situationen att bli utpekad.
Barn i skolan mobbade mig också de första åren.
Jag var medveten från tidig ålder att jag hade förmågan att teckna.
Jag tecknade i huvudsak som ett sätt att fly verkligheten.
Jag försökte föreställa mig fantastiska världar.
För att jag kände mig annorlunda
för hur jag såg ut fysiskt,
gjorde att jag sökte efter sätt att underhålla mig med serier eller TV.
Jag såg X-Men först som tecknad serie, som visades på spansk TV.
Jag älskade den. Jag var besatt.
När jag fick reda på att det fanns magasin
sprang jag till tidningskiosken.
Det var en grupp med superhäftiga superhjältar
där alla var från olika länder
och så fanns Storm
som hade afrikanskt påbrå
och hade ett fantastiskt vitt hår.
Hon var en stark kvinna
och hon var ofta X-Mens ledare.
Jag tror att det var det mest intressanta för mig.
Storm var den första färgade jag hade sett i serier och tecknat.
Det var chockerande för mig,
därför jag tänkte: "Det finns folk som kan se ut som jag."
Jag blev förälskad i figuren och sättet hur den var skriven.
Jag var fascinerad.
Jag kunde inte sluta teckna henne.
När jag såg X-Men kände jag mig identifierad med dem.
Jag tänker på alla berättelser där figurerna har krafter
men samhället inte accepterar dem,
vilket gjorde intryck på mig
eftersom det var nåt jag levde med.
Det faktum att jag kände mig isolerad
och hade en superkraft
som var att teckna.
Det var det enda som folk berömde mig för.
De mobbade mig för att jag var svart
men sen sa de: "Du är väldigt duktig på att teckna.
Teckna det här."
De slutade mobba mig för det.
På sätt och vis räddade tecknandet mig i skolan.
Som konstnär är instrumentet man använder
en förlängning av en själv.
Det finns en idé att man faktiskt kan genomsyra sig själv i en figur
och jag tror är väldigt sant för illustratörer inom tecknat och serier.
Delvis för att de projicerar sig själva i bilden,
men också för att folk, tror jag, läser av vad som finns i linjearbetet.
Varje krökning av linjen är en känsla.
Att få en bit konst levande
är svårt utan att lägga in sig själv i arbetet.
Det är viktigt för mig att inom stilen
liknar figuren verkligheten.
När Lunella rör sig så här
har jag försökt göra det så realistiskt som möjligt.
Jag tog bilder på mig själv för att imitera det.
Galna poser.
I pyjamasen.
Jag vill att uttrycken ser äkta ut.
Jag tittar på munnens form, uttrycket i ansiktet.
Det är min katt.
I nummer tre gör hon så här.
Natacha använde så mycket av sig själv i de tidiga sidorna av Månflickan.
Allt som var tillfälligt nära henne
omfamnade hon kanske och betonade, kanske klev hon ut ur sig själv
Medförfattare Moon Girl and Devil Dinosaur Marvel Comics
Det är en mix av allt.
Vi delar alla på kreden för medskapande,
men Natacha har bidragit mest till Månflickan.
Dinosauren har sin egen personlighet.
Jag ville göra honom roligare, mer tillgiven, som en hund.
Devil Dinosaur är som en hund, anser jag.
I slutet av 70-talet skapade Jack Kirby helt ensam
en seriestripp som hette Devil Dinosaur.
I den fanns Månpojken som var en ung grottmänniska.
Och de blev vänner.
Det blev ingen framgång. Den varade bara nio nummer.
Visuellt var den briljant men berättelsen var egentligen rudimentär.
Och jag tänkte, kanske vi kunde komma på en Månflicka...
Medförfattare Moon Girl and Devil Dinosaur Marvel Comics
...och istället för en grottmänniska låta henne vara en modern flicka.
Ursprungliga månflicksskisser av Amy Reeder
Jag hade den här figuren som kickade runt i huvudet.
Hon var socialt obekväm och riktigt smart.
Bara idén att nån skulle åka rullskridskor runt i stan
och bekämpa brott.
Utseendet för Månflicksmagasinen kom från ett konstigt ställe.
Med Månflickan började jag inte projektet
att tänka: "Jag gör så här."
Jag ville göra nåt bekvämt och skojigt för mig
och när jag betraktade det skulle jag säga:
"Så skoj, jag vill fortsätta läsa."
Hon ville ha det lite mer tecknat eftersom det var för barn.
Jag tror det fortsatte därifrån.
Jag gör enkla linjer, vilket är nåt jag gillade.
Månflickan är den smartaste i Marvels universum.
När vi börja utveckla den, la vi ner mycket tanke på:
"Vad betyder det här och vad är det med henne som är så smart?"
Vårt samhälles framtid kommer att baseras på tekniska framsteg.
Vad innebär det att faktiskt ha färgade i de områdena
som talar om teknik och matematik?
Det är det Månflickanhandlar om.
Hon är en uppfinnare.
Hon skapar märkliga saker från väldigt vardagliga föremål.
Så jag valde leksaksdelarna
och la till räknedoseradar.
Jag tycker att slutresultatet blev roligt.
Kreativa team inom serier är vanligtvis och typiskt arrangerade giftermål.
Man blir ombedd som författare att jobba med en bok och redaktören säger:
"Och vi ska para ihop dig med den här konstnären."
Men ibland träffar man på guld, får en lyckoträff,
och man får de rätta medarbetarna
och den rätta kombinationen människor
där man verkligen kan skapa nåt speciellt.
Allt man gör som författare, enligt mig, måste drivas mot:
"Hur organiserar man konstnären för framgång?"
Hela processen där syftar inte på
en slutgiltig läsare som ska läsa det.
Den faktiska texten riktar sig till konstnären.
När jag får manuset
och läst det ett par gånger beslutar jag att göra en storyboard,
"layouten", som de säger i USA.
Det första jag gör är att ta fram anteckningsboken
och göra några skisser.
För att göra sidans layout
går jag till datorn.
För anatomin använder jag ett animeringsprogram.
Jag har ett ungefärligt mått på figurens proportioner.
Till exempel, det här är Miles.
Han springer men jag vill att det ser överdrivet ut.
Jag vill att foten och kroppen skjuts fram för att göra det påtagligare.
Nu kan man se figuren på det sätt man vill.
När man kommer till sidan fångar den dig. Det är nyckeln.
Vi benämner dem med den engelska termen "money shot."
Alla figurerna är i handlingen och betraktar det som sker
och plötsligt, det stora ögonblicket när Spider-Man dyker upp.
Det finns en osynlig linje här
från överkant till nederkant, som bildar ett zeta.
Bildat av en arm, ett spindelnät, en bro.
Spider-Man är en av Marvels mest,
om inte den mest ikoniska figuren i vårt universum.
Han är figuren som varje författare och konstnär
från när de var barn vill teckna.
Spider-Man är en figur som folk kan se sig själva i.
Jag tror för att folk kan se Spider-Man och föreställa sig
"Det är så jag skulle vara om jag vore en superhjälte,"
på ett sätt som de inte kan med andra figurer
som är miljardärer eller utomjordingar eller vad det kan vara.
Jag tror det är Spider-Mans yttersta attraktion.
Brian Bendis, med lite uppmuntran från Axel Alonso,
som var chefredaktör då, skapade Miles Morales,
som är nuvarande Spider-Man.
Tecknaren Sara Pichelli kom med och designade figuren
i serien vid den tiden. Resten är historia, som man säger.
När Miles först föreslogs skakade han om fansen.
Det fanns en del som smällde av vid tanken på en svart Spider-Man,
som smällde av vid tanken på en puertoricansk Spider-Man,
som inte ville att deras grej skulle kladdas på.
Han är lite annorlunda. Miles är svart och puertorican,
han kommer från Brooklyn, inte Queens, han är yngre än Peter,
och trots det, förkroppsligar alla Spider-Mans värderingar.
Självuppoffrande, påstridig angående anständighet...
...uthållighet att tjäna andra.
På grund av det är han en klassisk Spider-Man.
Och det Saladin och Javier skapade åt Miles
är det som Stan och Steve gjorde åt Peter Parker då.
Nya figurer kan inte bara vara speglingar av figurerna
som kan ha inspirerat dem.
Det är det Saladin och speciellt Javier gjorde när de skapade...
Den visuella världen han byggt runt Miles har också varit en nyckel.
Innan vi ens hade sett sidorna i första numret av Miles Morales Spider-Man,
skickade Javier in ett karaktärsblad och jag blev mållös.
Han hade tillfört nåt till tidningen
som jag inte ens hade tänkt tillräckligt på,
vilket var: "Hur klär sig tonåringar?
Vad har de för frisyrer?"
På sätt och vis var jag inte utrustad att göra det.
Jag är en medelålders sjaskig man och Javier är mycket hippare.
Jag visste att vi hade hittat guld med det
när jag såg folk på Twitter
snacka om hur Miles behövde få sitt eget Instagram.
För sitt mode.
Det är då det känns som om man berättar en historia tillsammans
på det mest primitiva sätt
där man hittar på det här tillsammans från grunden.
Inom serier
är man sin egen.
Redaktören ger en materialet,
leveranstiden,
men man hanterar tiden själv.
Vanligtvis börjar min dag runt kl. 06.00,
jag dricker en kopp kaffe
och cyklar till gymmet.
Jag vet att jag måste till gymmet på morgonen.
För jag vet att jag ljuger för mig själv
och går inte till gymmet om jag väntar till senare.
Det är som ett korthus,
om ett kort faller så faller hela huset.
Jag stiger upp och går, en sak gjord, klart.
Och sen börjar jag med dagens jobb.
Det bästa med att vara frilansare är att man kan sova länge
och bestämma sina egna tider.
Min dagliga rutin är vakna och äta frukost.
Jag sätter på TV:n eller radion
och utan att skynda mig.
Jag gillar att lufta mina idéer på ett café.
Jag tror att jag får bättre idéer när jag inte är hemma.
Ibland hänger jag med konstnärsvänner
som också tecknar.
Jag känner mig
så jag vet att arbetet med att skissa layouter
gör jag på morgonen
och det tunga arbetet med att teckna,
vilket är tungt arbete, gör jag på eftermiddagen.
Om jag behöver jobba efter middagen
jobbar jag lite till
men behövs det inte går jag till sängs så snart som möjligt
därför jag behöver göra samma sak nästa dag.
Jag följer ingen rutin. Jag är slumpartad.
Men jag har alltid klarat leveranserna.
Om jag måste jobba till kl. 01.00 eller kl. 02.00
jobbar jag till dess för att slutföra projektet till nästa dag.
Många tror att teckna är enkelt
men det är en strid.
Det är en kamp.
Jag kanske är långsammare att börja,
jag gillar att börja sent,
men när jag börjar slutar jag inte.
Man måste ta i tu med det som förväntas av en,
man måste ta itu med det jag förväntar mig av mig själv,
man måste ta itu med tiden man har att göra det på
och det är en serie osynliga strider
som människor inte är medvetna om.
För när man ser produkten
vill man att de ser resultatet,
inte problemen.
Det är toppen.
De skämtar alltid.
Kaffe för dig?
En kaffe, svart.
-Vi saknar en svart kaffe. -Bara en svart kaffe.
Hörni, jag gjorde den här sidan.
-Det här är den nya kostymen. -Den är jättebra.
Jag visste inte att jag skulle bli en serietecknare.
Jag visste inte att man kunde leva på det innan jag blev äldre.
Jag visste att jag ville göra nåt knutet till att teckna.
Jag tänkte på arkitektur,
teknik...
...så jag studerade teknisk arkitektur.
Det året jag studerade vid Granadas universitet
beslöt jag att det inte var för mig.
Där träffade jag människor som studerade konst,
som hade skoj och som gillade att teckna,
så jag beslöt att jag vill studera konst.
De första åren måste man göra allt,
skulptur, konst, till och med experimentell konst.
Jag studera film också för jag gjorde kortfilmer ett tag med mina vänner.
Det fanns en föreläsning om serier,
som hölls av en professor som också var serieförfattare
vid namn Sergio Garcia, som gavs ut i Frankrike.
Han såg nåt i mig och stödde mig från början,
så det kändes som jag kunde teckna serier.
Att ha en mentor som gör serier
och säger att man kan klara av det,
var en avgörande punkt i min karriär.
Jag anser det var fundamentalt.
Det var då jag började kämpa för att skapa serier.
Kadmiumrött. Läppstiftsrött.
Läppstiftsrött är bra.
-Jag tar en sån här. -Okej. Det blir sex dollar.
Sex, okej.
Vill du ha en påse?
Nej, jag lägger den i fickan.
-Det är bra. -Okej.
Jag har alltid haft uppfattningen
att jag behövde ha ett annat vardagsjobb
för att sen bli det jag ville bli, en serietecknare.
Jag visste redan hur man tecknar
Kalle Anka och Musse Pigg och jag började teckna superhjältar
men jag visste inte hur man tecknade en stad.
I serierna jag läste
var staden som en annan figur i berättelsen.
Hjälten och boven var lika viktiga som staden.
Och staden var väldigt detaljerad, byggnaderna, fönstren.
Det var som en riktig stad
men med volymen uppskruvad.
Jag betraktade serierna och tänkte...
..."Jag har ingen aning hur man gör det."
Så jag kom fram till
att jag behövde bli arkitekt.
Jag tänkte det var att slå två flugor i en smäll.
Jag kunde ha ett dagjobb som arkitekt
så jag kunde betala räkningar
och jag visste hur man tecknar byggnader så jag kunde teckna bättre
i mitt kvällsjobb som serietecknare.
Jag tänkte bara
att det skulle bli...
...min hemliga identitet.
Spider-Man är en mycket lokal hjälte.
Från start ville jag fastställa att serien
handlade om ett speciellt ställe, om en familj på det stället,
en skola där.
Eftersom Miles är från Brooklyn
ville jag att Brooklyn såg ut som Brooklyn.
En massa Marvelberättelser utspelar sig på Manhattan.
Brooklyn har varit ett negligerat område i Marvels mytologi.
Brooklyn är inte detsamma som Manhattan,
eller Queens, New Jersey,
Chicago eller San Francisco.
Jag bodde i Brooklyn under många år,
men Javier är baserad i Europa så det här var inget
han bara kunde gå utanför dörren och säga:
"Så här ser det här kvarteret ut."
Marvels universum är New York.
De beger sig ut i rymden eller ibland i andra delstater,
men New York är en så stor del av vad Marvel är.
Att placera Månflickan i Lower East Side på Yancy Street var speciellt
för den är en fiktion av Delancy Street från Jack Kirbys ungdom.
För mig är det viktigt att läsaren ska se det och säga:
"Det här är precis som Lower East Side, inget annat område."
Det här är till Månflickans skola,
entrén till en skola jag fann i området så att den ser riktig ut.
Hennes skola finns inte,
men den har detaljer från flera skolor i området.
Byggnaderna...
Jag imiterade inte exakta ställen.
"Det borde vara här för så är det på kartan," nej.
Intryck av New York
för mig att skapa mitt eget kollage av staden.
Det här är en översiktsbild från Google Maps.
Men jag behöver en bildreferens.
Jag tillbringade tid med att tolka referensen manuellt,
vilket gör skillnad.
Jag kollar var fönstren finns,
var vattentankarna finns,
var glasväggarna finns,
soptunnorna, storleken på gatlamporna, gatuskyltarna.
Alla detaljer är viktiga för att serien ska bli levande.
På det här sättet kan figurerna interagera organiskt med stan.
Jag studerade arkitektur
i åtta år.
Jag skulle få en arkitektexamen
jag försökte verkligen, jag lovar.
Jag lovar att jag försökte
men jag brann inte för det.
Jag ville fortfarande teckna serier.
Jag var inte en unge som sa att jag ville bli serietecknare,
jag var en 25-åring som ville bli serietecknare.
Jag sa: "Vad väntar jag på? Vad håller jag på med?
Väntar jag på ett tecken från Gud?"
Det var då jag beslöt att vända livet 180 grader
och försöka få en karriär inom serier.
När jag övergav arkitekturen
började jag jobba halvtid i en affär.
Jag läste serier från början till slut många gånger
och jag minns att i annonsdelen i en tidning
stod det i huvudsak att för att arbeta som serietecknare
behövde man göra provsidor.
Man behövde teckna allt, stort som smått.
Magra människor, breda,
långa, korta,
människor av olika ras
och man måste bevisa det på provsidorna.
När jag växte upp började jag möta människor inom serievärlden
och de gav mig insidesinformation.
Jag hade e-postadresserna till alla redaktörer jag kunde hitta.
Jag beslöt att skicka en ny omgång sidor
varje vecka, nåt annorlunda,
så de såg att jag kunde producera sidor varje vecka.
Jag tecknade hela tiden och det var ett stort offer.
Det innebar att inte gå ut och festa,
inte ta ledigt en söndag.
Efter lång tid med väldigt få svar
kom det till en punkt där jag sa: "Jag har pengar sparade."
Jag slutade mitt halvtidsjobb
och dök in med huvudet före.
Det finns ett yrke inom seriebranschen som heter agent.
Jag gillade inte idén, för då placerades ens arbete i andras händer.
Men jag var riktigt desperat.
Under första året med en agent
satt jag med honom och sa:
"Mina besparingar krymper
och jag får inga jobb."
Han sa:
"Jag skickar sidorna till redaktörer och de gillar inte ditt arbete."
"Jag gör allt rätt, problemet är du.
Du får inget jobb för du är inte tillräckligt bra."
När jag slutade studera fanns pressen att hitta ett jobb.
Jag kommer från en fattig familj
som inte kunde stödja mig en längre tid utan att ha nåt jobb.
Jag fick jobb i Barcelona.
Jag började arbeta med reklam som grafisk designer.
Här i Barcelona
finns en berömd seriekonferens
heter Barcelonas internationella seriefestival.
Det var så jag träffade Hermán Miyoga,
en författare som arbetar som redaktör i Spanien
och han erbjöd mig chansen att publicera min första serie här.
Och jag tänkte: "Toppen, min första publicerade serie.
Vad handlar den om?"
"Tjernobyl:"
Jag gillade berättelsen
men jag tyckte att den var ganska tung.
TJERNOBYL 1986: EN AV DE STÖRSTA KÄRNKRAFTSOLYCKOR I HISTORIEN
Det var utmanande, eftersom den var på 130 sidor.
Det är var ett ganska stort projekt för en första serie.
Det var svårt med mina pengar
därför serien var inte välbetald.
Jag var utmattad av att ha ett andra jobb,
jag jobbade så i ett år.
Det slutade med att jag var supertrött.
Jag var spänd på att bli publicerad...
...men det var väldigt svårt.
När jag var klar hade jag nästan slutat teckna serier.
Jag hade fått nog av min agent.
Han slutade representera mig.
Jag praktiskt taget sparkade honom.
Istället för att känna att jag inte dög
blev jag förbannad.
Jag satt framför ritbordet.
Det var i januari 2014.
Jag tittade på mitt bankkonto och sa: "Jag har pengar i sex månader.
Jag försöker till sommaren.
Får jag inte jobb till sommaren i serier är det slut.
Jag har försökt allt.
Jag lägger av.
Jag anser det som ett ärofullt nederlag."
Jag hade 80 e-postadresser.
Jag hade ett kalkylark i Excel
där jag hade alla adresser
och "Vecka 1", Vecka 2", "Vecka 3",
och jag skrev vem som hade svarat.
Jag jobbade så hårt jag kunde varje vecka.
Och tre månader innan jag skulle sluta
hände det.
En redaktör hade ett problem
för seriemagasinets huvudtecknare kunde inte möta leveranstiden.
Teorin säger att vi behöver göra en sida per dag
och hon behövde 11 sidor på nio dar.
Jag låste in mig i hemmet
och gjorde de 11 sidorna på nio dar.
Jag levererade i tid, redaktören blev glad
och hon erbjöd mig jobb från Marvel.
Jag insåg plötsligt att det kunde hända.
Vissa får det under första året.
Vissa under det andra.
Jag gjorde det runt det tionde.
Brandon gjorde en kortberättelse i en antologi med Natacha.
Så han tänkte på henne när vi letade efter konstnärer.
Separat från vårt arbete tillsammans på kortberättelsen
jobbade hon med en engångsgrej för Marvel,
ett utfyllnadsnummer av Spider-Woman.
Min första erfarenhet av Spider-Woman
var en massa press.
Det var min första Marvelserie.
Jag var förskräckt.
Jag tänkte: "Jag borde göra om sidan tre gånger
men då hinner jag inte leverera i tid."
Det var nåt annat som skilde sig sig från tidigare erfarenheter,
leveranstiderna.
Att klara dem var en utmaning för mig.
Så vi hade en hel lista över konstnärer,
potentiella konstnärer, för Moon Girl and Devil Dinosaur
Hon fanns med på listan men det fanns en utmaning
eftersom Natacha inte hade varit med länge i gamet.
Behöver vi ett större namn?
Behöver vi en som gjort en tidning per månad förut?
Men det tycktes mig att om nån skulle ta hand om Månflickan
och lägga ner sin själ i det skulle det bli Natacha.
Jag tänkte oundvikligen på ödet när projektet kom till mig.
Jag såg en afroamerikansk flicka,
som var ganska lik mig när jag var liten,
eftersom jag hade glasögon och alltid hade en rosett.
Det var nästan identiskt.
Jag tänkte: "Är det här ödet? Vad sker? Är det ett skämt? Vad är det här?"
Och att teckna en dinosaur
som ursprungligen gjorts av Jack Kirby.
Det var en ära att teckna en dinosaur som skapats av Jack Kirby.
Men det mest fascinerande med Månflickan
är att skapa en figur från noll,
för att Månflickan är en ny figur i Marvels universum.
Jag anser att projektet var en gåva från nånstans.
Den här är nästan färdig, kunde man säga.
Men jag försöker att förbättra den, att räta ut några saker.
Men uttrycket försöker jag behålla,
för när man gör första skissen är det färskare.
Jag placerar utkastet under det färdiga arket,
tänder bordet och tecknar den slutgiltiga sidan.
Det här är den slutgiltiga sidan.
När den är klar skickas den till Marvel och de skickar den till färgläggaren.
Tamra Bonvillain
är projektets färgläggare
och när jag såg min första sida färglagd av henne
tänkte jag: "Oj, detta är levande. Nåt helt annat."
Om man ser på linjerna är det en sak. Med Tamras färger
får serien liv och börjar berätta en historia.
-Hej. -Hej, hur mår du?
Jag mår bra. Hur mår du?
Bra, tack. Vad kan jag hjälpa dig med?
Tja...
Vissa var inte redo för Miles när han introducerades
men med hjälp av film, videospel och serier
har Miles fått fansen på sin sida
på ett sätt som man sällan ser med en ny figur.
Det har varit väldigt spännande att vara del av det arvet.
När jag är på en seriekonvent eller talar med en läsare
och nån kommer fram till mig och berättar hur spännande det har varit
att följa Miles genom det,
eller hur Miles förblir sig själv trots allt
och har inspirerat dem på nåt sätt...
...det är ovärderligt.
Den första personliga erfarenheten var på New York Comic Con,
där jag signerade några magasin
och de som föreställde Månflickan och Devil Dinosauren kom till mig.
Jag kunde se hur människor hade jobbat i timtal
med att tillverka sina dräkter.
Jag tänkte: "Det finns nån där ute, var de än kommer ifrån,
som har läst min serie så mycket
att de har skapat detaljen i dräkten från det jag tecknade hemma."
Tänk bara på att vara en liten svart tjej,
att ha läst Moon Girl and Devil Dinosaur för första gången,
jag kan inte ens föreställa mig hur det känns.
Tänk hur stärkande det är att se nån,
"Jag har samma frisyr."
Eller "Jag känner samma släktskap för att knåpa och så."
Det fanns människor som skrev och tackade mig
för Månflickan förändrade deras liv,
eller det var första serien som deras barn hade läst,
eller första serien de hade sett med en afroamerikansk tjej på omslaget.
Det är otroligt att tänka på det.
Hur ens arbete når människor är otroligt.
Med stora krafter följer stort ansvar.
Det ursprungliga uttalandet i originalet lyder,
"Med stora krafter måste också följa stort ansvar."
Med andra ord, det kommer inte automatiskt.
Och så tänker jag om mitt ansvar som författare
och försöker skapa den världen
där ett barn bara kan plocka upp en serie
och det inte är underligt att Spider-Man är svart.
Det är inte underligt för dem
att det finns en tjej med ett muslimskt namn som är brunhyad,
som är tonårssuperhjälten som representerar dem.
Det borde vara normalt.
Man kommer att se fler färgade figurer, fler från diverse bakgrunder
och kanske ett fönster mot en bättre framtid.
Genom konstnärerna vi samarbetar med globalt
inspirerar vi en annorlunda generation att kanske följa sina drömmar.
Vi vill att våra hjältar inspirerar.
Vi vill att folk läser våra tidningar och vill gå ut och förbättra,
att vara sina egna hjältar.
Historier är empatiteknik, eller hur?
Superhjälten är en slags teknik som kopplar oss samman.
Om man som jag, eller en massa andra skapare som nu
börjar att få en röst i branschen, kommer från en bakgrund
där det inte tycktes möjligt när man växte upp.
Vi måste komma ihåg att det blir svårt.
Trots det är det möjligt.
Konstnärer...
...har behovet att berätta nåt,
att ta nåt som vi har inom oss
och skriva ner på papper som ett narrativ.
Vi kan inte rå för det, vi måste berätta.
Det känns surrealistiskt att minnas åren jag bar med min mapp,
åker på konvent som ett fan,
eftersom jag djupt inne
fortfarande är det där 15-åriga fanet.
Det var ingen vild dröm.
Det var inte Mission Impossible med impossible (omöjligt) understruket,
"omöjligt" understruket väldigt kraftigt.
Det var verkligen möjligt.
Undertexter: Per Lundberg