Da jeg var barn,
læste jeg mine tegneserier igen og igen.
Jeg læste dem på ingen tid.
Jeg har altid gerne villet være tegneserietegner,
men jeg har altid troet, at det var umuligt.
Da jeg var lille, var jeg besat af at fortælle historier.
Jeg havde en konstant trang
til at tegne, hvad jeg havde tænkt på natten før.
Om morgenen løb jeg ned og tegnede det.
Jeg tror, alle børn tegner.
Spørgsmålet er: "Hvornår holder man op med at tegne?"
I tegneserier vil jeg mene,
at tegneren har mest kontrol over historien.
Hvordan viser man følelser med så små linjer?
Hvordan viser man, at nogen føler smerte?
Håndbevægelser og øjenbevægelser,
kropsbygning og kropssprog.
Stan sagde altid, at Marveluniverset er som virkeligheden.
Han ville have, at folk kunne åbne en tegneserie
og føle, at det er deres verden,
og at de kan finde karakterer, som de kan spejle sig i.
Hos Marvel har vi omkring 3.500 tegnere rundt omkring i verden.
Vi har skabere i næsten hvert eneste land i verden,
som bidrager til Marveluniverset.
Vi har ikke bare karakterer, som afspejler alle slags mennesker,
vi har også skabere, som giver karaktererne deres egne historier.
Unikheden, stilen, den særlige originalitet, det særlige mod,
de forskellige typer historiefortælling, som vi får ved at bruge
internationale tegnere, åbner op for andre slags historier
og andre måder at fortælle historier på.
Nu findes der læsere fra hele verden, børn, som måske bliver inspireret
af disse forfattere og tegnere, som kommer fra deres kultur.
"Hold da op. Er den tegner fra Spanien?
Er den tegner fra Frankrig? Er den tegner fra Brasilien?
De er ligesom mig."
De laver tegneserier,
som bliver læst af millioner af mennesker,
og det er meget inspirerende.
Det, som Javier Garrón har gjort med Miles Morales: Spider-Man,
er utroligt.
Størrelsen, omfanget og den kraft, han giver karaktererne,
når de tager deres dragter på, når de bruger deres evner,
når de skal i kamp, kan ikke sammenlignes med andre lige nu.
Natacha kan skabe magi.
Hendes stil i Moon Girl and Devil Dinosaur...
Hun er så minimalistisk omkring, hvad der er på siden,
men hun får den største mængde information ud,
og det er bare ufatteligt.
Der er visse tegnere, som bare har et talent,
som er frygtløse fortællere.
Som uanset hvor de er fra,
uanset hvad de er vokset op med, uanset deres kultur,
tager noget af sig selv og bruger det i karaktererne.
Natacha og Javier er to af den slags fortællere.
"UTROLIGE SKABERE"
I begyndelsen af Marvel
boede og arbejdede alle tæt sammen for at skabe tegneserier.
Chefredaktør Marvel
Da de oprindelige Marveltegnere arbejdede, skulle de lave så mange historier...
Lektor, Medie- og kulturstudier UC Riverside
...at Stan Lee nogle gange bare fandt på et plot.
Der er mange historier om, at han hentede tegnerne ind på sit kontor
og opførte historien på sit skrivebord.
Han ville give den til Jack Kirby eller Steve Ditko, hvem end, der var tegneren,
og så ville de tegne den.
Så ville de komme tilbage med en historie på 20 sider.
Man siger, at man skriver, hvad man kender til.
Og da Marveluniverset blev skabt,
var det bare en gruppe hvide fyre i New York,
som fandt på karaktererne,
så de baserede dem mest af alt på sig selv.
De tegnede det New York og de karakterer og de mennesker, der var omkring dem.
Det er ikke sådan tegneserier bliver lavet længere.
Denne har globale, kreative kultur, som vi lever i,
har tilføjet noget individuelt og unikt og kulturelt autentisk
ved den måde, vi fortæller historier visuelt.
Folk fortæller historier fra de steder, de er fra.
Forfatter, Miles Morales: Spider-Man Marvel Comics
Livserfaringen, en tegners baggrund,
de ting, som omgiver dem i deres liv, betyder noget.
Det påvirker, hvordan de tegner.
Det påvirker, hvad de fokuserer på, når de tegner.
Det påvirker, hvordan de fortæller historien.
Jeg fortæller altid aspirerende forfattere og tegnere,
at der er ikke noget, der afholder dem fra
at arbejde hos Marvel en dag.
Når man har skabere fra forskellige steder
med forskellige livserfaringer...
...som påvirker, hvad de mener en superhelt er,
så bliver historierne kun bedre.
Jeg blev født i en by i Sydspanien ved navn El Puerto de Santa María,
som ligger i Cádiz-provinsen.
Det er den mest sydlige del af Spanien.
Det er en meget lille, meget smuk fiskerby.
Jeg elskede historier.
Jeg plejede at sidde i timevis på mit værelse
og læse, mens resten af familien lavede andre ting,
og jeg bare læste.
Jeg begyndte med Disney-tegneserier:
Mickey Mouse,
Anders And,
Rip, Rap og Rup på eventyr
og spanske tegneserier.
Tegneserier såsom Mortadelo y Filemón, Zipi y Zape.
Jeg læste dem så hurtigt,
at min far fandt på en regel:
"Du skal læse hver tegneserie tre gange, før du får en til."
Jeg var meget lille, da jeg startede med at tegne
Anders And-tegninger.
Hvis jeg lukker øjnene, kan jeg faktisk tegne Anders And på et minut.
Jeg kan huske, da jeg var 12 eller 13 år gammel,
tog vi til Cádiz for at tage til øjenlægen,
og så gik vi forbi en kæmpe boghandel.
Det var første gang, jeg havde været i en specialiseret boghandel.
Den slags boghandel, som ikke fandtes i El Puerto de Santa María,
som man kun kunne finde i hovedstaden, Cádiz.
Vi gik indenfor, og jeg løb hen mod tegneserieafdelingen.
Jeg kiggede på dem, og så sagde min far:
"Vælg en, så køber jeg den til dig."
Så jeg besluttede at købe en superheltetegneserie.
Og det var...
...begyndelsen på enden.
Det var afhængighedsskabende, fordi...
...jeg lærte ting.
Jeg havde pludselig adgang til en hel kollage
af overbevisninger, racer og religioner,
som ikke eksisterede i Cádiz, i El Puerto de Santa María.
Det var næsten en religiøs oplevelse.
De ting, jeg læste, påvirkede de ting, jeg gerne ville tegne.
Jeg blev født i Ibiza, men jeg voksede op i Málaga, Andalusien
i en lille by ved navn Torremolinos.
Jeg har en blandet herkomst.
Min far er hvid, og min mor er sort,
og vi skilte os ud fra mængden i 80'erne.
Der var ikke mange indvandrere i Spanien,
og sorte mennesker i Spanien chokerede folk.
Når folk så et sort menneske,
pegede de på dem,
som om det var noget helt usædvanligt.
Jeg var et meget genert barn.
Folk pegede på mig.
Børn i skolen mobbede mig også de første par år.
Jeg var fra en tidlig alder klar over, at jeg var god til at tegne.
Jeg tegnede i bund og grund for at slippe væk fra virkeligheden.
Jeg prøvede at forestille mig fantastiske verdener.
Fordi jeg følte mig anderledes
på grund af mit udseende,
ledte jeg efter måder at underholde mig selv med tegneserier eller TV.
Jeg så X-Men første gang, da den blev sendt i fjernsynet i Spanien.
Jeg elskede den. Jeg var besat.
Da jeg fandt ud af, at der var tegneserier,
løb jeg hen imod aviskiosken.
Det var en gruppe af superseje superhelte,
hvor alle var fra forskellige lande.
Der var Storm,
som var fra Afrika
og havde utroligt hvidt hår.
Hun var en stærk kvinde,
og hun er ofte blevet kaldt lederen af X-Men.
Jeg tror, det var det mest interessante for mig.
Storm var den første ikke-hvide person, jeg så i tegneserier.
Det var chokerende for mig,
fordi jeg tænkte: "Der findes folk, der ligner mig."
Jeg blev forelsket i karakteren og i fortællestilen.
Jeg var fascineret.
Jeg kunne ikke holde op med at tegne hende.
Da jeg så X-Men, følte jeg, at jeg kunne se mig selv i dem.
Jeg tror, alle de historier, hvor karaktererne har evner,
men samfundet ikke accepterer dem,
gjorde et indtryk på mig,
fordi det var noget, jeg oplevede.
Det, at jeg følte mig isoleret,
og at jeg havde en superkraft,
hvilket var at tegne.
Det var det eneste, som folk roste mig for.
De mobbede mig, fordi jeg var sort,
men bagefter sagde de: "Du tegner godt.
Tegn det her til mig."
De stoppede med at mobbe mig på grund af det.
Så på en måde reddede tegning mig i skolen.
Som en kunstner er det instrument, man bruger,
en forlængelse af en selv.
Man siger, at man kan bruge sig selv i en karakter,
og det tror jeg er meget sandt for tegneserietegnere.
En del af det handler om at projicere sig selv ind i billedet,
samtidig med at læserne også læser mellem linjerne.
Hver eneste krusedulle er en følelse.
Når man skaber kunst,
er det svært ikke at bruge sig selv i værket.
Det er vigtigt for mig, inden for stilen,
at karaktererne ser virkelige ud.
Når Lunella bevæger sig sådan her,
forsøger jeg at få det til at se så realistisk ud som muligt.
Jeg har taget billeder af mig selv for at imitere det.
Skøre stillinger.
I min pyjamas.
Mimikken skal se ægte ud.
Jeg ser på min munds form... mit ansigtsudtryk.
Det er min kat.
I udgave tre gør hun det her.
Natacha lagde så meget af sig selv ind i de første sider af Moon Girl.
Alt der bare mindede om hende.
Hun omfavnede og forstørrede det eller så sig selv udefra.
Medforfatter, Moon Girl and Devil Dinosaur Marvel Comics
Det er en blanding af det hele.
Vi har alle vores navn på det,
men Natacha har bidraget mest til Moon Girl.
Dinosauren har sin egen personlighed.
Jeg ville gerne gøre ham mere sjov, mere kærlig, ligesom en hund.
Devil Dinosaur er som en hund, vil jeg sige.
I slut-70'erne skabte Jack Kirby helt alene
en tegneserie ved navn Devil Dinosaur.
Moon-Boy var en karakter i den, og han var en ung hulemand.
Og de blev venner.
Det blev ikke en stor succes. Den varede kun ni udgivelser.
Den var visuelt genial, men den var ikke udviklet nok.
Så jeg tænkte, at vi måske kunne finde på en Moon Girl...
Medforfatter, Moon Girl and Devil Dinosaur Marvel Comics
...og i stedet for at hun var hulemand, så kunne hun være en moderne pige.
Oprindelige Moon Girl-skitser af Amy Reeder
Denne karakter havde rumsteret i mit hoved.
Hun var socialt akavet og meget klog.
Det var bare en ide om, at hun ville køre på rulleskøjter rundt i byen
og bekæmpe kriminalitet.
Moon Girl-bøgernes stil kommer fra et ret finurligt sted.
Med Moon Girl startede jeg ikke projektet
og tænkte: "Sådan vil jeg gøre det."
Jeg ville gerne lave noget, der var komfortabelt og sjovt,
som fik mig til at tænke:
"Hvor sjovt, jeg vil gerne læse videre."
Hun ville gerne gøre det mere tegneserieagtigt, fordi det var til børn.
Jeg tror, det startede der.
Jeg tegner simple linjer, hvilket jeg godt kan lide.
Moon Girl er den klogeste person i Marveluniverset.
Da vi udviklede den, tænkte vi meget på:
"Hvad betyder det, og hvad er det, der gør hende så klog?"
Vores samfunds fremtid kommer til at basere sig på teknologiske udviklinger.
Så hvad betyder det at have ikke-hvide mennesker i de arenaer,
som snakker om ingeniørarbejde og matematik?
Det er det, Moon Girl handler om.
Hun er opfinder.
Hun skaber utrolige ting fra dagligdagsobjekter.
Jeg valgte disse legetøjsbyggedele
og tilføjede denne her lommeregnerradar.
Jeg synes, resultatet blev sjovt.
De kreative hold bag tegneserier er i bund og grund arrangerede ægteskaber.
Man bliver bedt om at arbejde på en serie som forfatter, og så siger redaktøren:
"Og du skal arbejde med denne her tegner."
Men nogle gange kan man være heldig,
og så får man bare de rigtige samarbejdspartnere
og den rigtige sammensætning af mennesker,
hvor der virkelig kan opstå noget særligt.
Som forfatter skal man efter min mening være drevet af:
"Hvordan kan man hjælpe tegneren med at lykkes?"
Hele processen er ikke fokuseret på
en læser, der skal læse den.
Teksten har tegneren for øje.
Når jeg får manuskriptet,
efter jeg har læst det et par gange, laver jeg storyboardet,
eller "layoutet", som de siger i USA.
Det første, jeg gør, er at tage min notesbog
og tegne nogle skitser.
For at lave sidens layout
bruger jeg min computer.
Til anatomien bruger jeg et animationsprogram.
Jeg har nogenlunde karakterens proportioner.
For eksempel er det her Miles.
Han løber, men jeg vil gerne have det til at se overdrevet ud.
Jeg vil have foden her og torsoen skubbet frem, så det er mere klart.
Her kan man stille karakteren, som man har lyst til.
Når man kommer til den side, fanger det en. Det er vigtigt.
Vi bruger det engelske begreb "money shot".
Alle karaktererne bevæger sig og ser på, hvad der sker,
og pludselig kommer det store øjeblik, hvor Spider-Man dukker op.
Der er en usynlig linje her
fra toppen til bunden. Den former et Z.
Det bliver skabt af en arm, et edderkoppespind og en bro.
Spider-Man er en af Marvels mest,
hvis ikke den mest ikoniske karakter i vores univers.
Han er den karakter, som alle forfattere og tegnere
gerne ville tegne, siden de var børn.
Spider-Man er en karakter, som folk kan se sig selv i.
Det, at folk kan se Spider-Man og tænke:
"Sådan ville jeg være, hvis jeg var superhelt."
Det er anderledes end med de karakterer,
som er milliardærer eller rumvæsner og så videre.
Jeg tror, det er det, der er så tiltrækkende ved Spider-Man.
Brian Bendis skabte, med opbakning fra Axel Alonso,
som var chefredaktør dengang, Miles Morales,
som er den nutidige Spider-Man.
Sara Pichelli, tegneren, blev en del af holdet og designede karakteren
i tegneserien på det tidspunkt. Resten er historie, som man siger.
Da Miles først blev foreslået, var der mange fans, der blev sure.
Der var en gruppe, som gik i panik over tanken om en sort Spider-Man,
som gik i panik over tanken om en Spider-Man fra Puerto Rico,
som ville have, at alt forblev, som det var.
Han er en anden slags person, ikke? Miles er sort, han er fra Puerto Rico,
han er fra Brooklyn, ikke Queens, han er yngre end Peter...
...og alligevel personificerer han Spider-Mans værdier.
Selvopofrelse, at insistere på at være et godt menneske...
...aldrig at opgive at hjælpe andre.
Han er en klassisk Spider-Man på grund af de ting.
Hvad Saladin og Javier skabte for Miles
er det samme, som Stan og Steve skabte for Peter Parker dengang.
Nye karakterer må ikke kun være en spejling af de karakterer,
som de er inspireret af.
Og det er det, Saladin og især Javier har skabt...
Den visuelle verden, som han har bygget omkring Miles er også meget vigtig.
Før vi overhovedet så den første udgave af Miles Morales' Spider-Man,
afleverede Javier et karakterark, og jeg blev blæst væk.
Han havde tilføjet noget til tegneserien,
som jeg slet ikke havde tænkt nok over,
hvilket var: "Hvordan går teenagere klædt?
Hvordan får de klippet deres hår?"
Det var gjort på en måde, som jeg aldrig havde kunnet.
Jeg er en midaldrende, sjusket fyr, og Javier er meget mere stilet.
Jeg vidste, at vi havde skudt papegøjen,
da jeg begyndte at se folk på Twitter,
som snakkede om, at Miles burde have sin egen Instagram.
Til hans mode.
Så føles det virkelig, som om man fortæller en historie sammen
på den mest intuitive måde,
når man skaber det helt fra bunden.
I tegneserier
er man sin egen chef.
Redaktøren giver en materialet
og deadlinen,
men man styrer selv tiden.
Min dag starter typisk omkring klokken seks om morgenen.
Jeg drikker en kop kaffe
og cykler til fitnesscentret.
Jeg går i fitnesscenteret som det første om morgenen.
Fordi jeg ved, at jeg vil lyve over for mig selv
og ikke tage til fitnesscentret, hvis jeg udskyder det.
Det er ligesom et korthus.
Hvis et af dem falder, falder det hele ned.
Jeg står op, jeg tager afsted, det er en ting gjort, sådan.
Og så begynder jeg på dagens arbejde.
Det gode ved at være freelancer er, at man kan sove længe
og vælge, hvornår man vil arbejde.
Min daglige rutine er at vågne op og spise morgenmad.
Så tænder jeg TV'et eller radioen,
og jeg gør det uden stress.
Jeg kan godt lide at brainstorme mine ideer i en café.
Jeg tror, jeg får bedre ideer, når jeg ikke er hjemme.
Nogle gange mødes jeg med kunstnervenner,
som også tegner.
Jeg kender mig selv,
så jeg ved, at jeg skitserer layoutet
om morgenen,
og det hårde tegnearbejde,
hvilket er det svære, gør jeg om eftermiddagen.
Hvis jeg skal arbejde efter aftensmaden,
så arbejder jeg lidt mere,
og hvis jeg ikke skal, så går jeg i seng så hurtigt som muligt,
fordi jeg skal gøre det præcis samme næste dag.
Jeg har ikke en rutine. Jeg er tilfældig.
Men jeg har altid nået mine deadlines.
Hvis jeg skal arbejde til klokken et eller to om natten,
så gør jeg det for at gøre projektet færdigt til næste dag.
Mange tror, at det er nemt at tegne,
men det er en kamp.
Det er hårdt.
Jeg er måske langsommere i starten.
Jeg kan lide at begynde sent,
men når jeg starter, så stopper jeg ikke.
Man bliver nødt til at se i øjnene, hvad der bliver forventet af en,
man bliver nødt til at se i øjnene, hvad man selv forventer,
man bliver nødt til at se i øjnene, hvor lang tid man har,
og det er en række usynlige kampe,
som folk ikke er klar over.
Fordi så snart man ser produktet,
vil man gerne have dem til at se resultaterne
og ikke problemer.
Hvor fedt.
De laver altid sjov.
Skal du have kaffe?
En kop kaffe, sort.
-Vi mangler en kop sort kaffe. -Bare en kop sort kaffe.
Se, jeg lavede denne her side.
-Det er den nye dragt. -Den er rigtig flot.
Jeg vidste ikke, at jeg ville blive tegneserietegner.
Jeg vidste ikke, at man kunne leve af det, før jeg blev ældre.
Jeg vidste, at jeg ville lave noget, som havde at gøre med at tegne.
Jeg tænkte på arkitektur,
ingeniørarbejde...
...så jeg studerede teknisk arkitektur.
Jeg studerede på Granadas Universitet i et år
og indså, at det ikke var for mig.
Der mødte jeg mennesker, som studerede kunst,
som elskede det og kunne lide at tegne,
så jeg besluttede at læse kunst.
De første par år skal man prøve det hele:
skulpturer, kunst, endda en smule eksperimenterende kunst.
Jeg studerede også film, fordi jeg lavede kortfilm med mine venner en overgang.
Der var et kursus om tegneserier,
som blev undervist af en lektor, som også er tegneserieforfatter
ved navn Sergio García, som udgiver i Frankrig.
Han så noget i mig og støttede mig lige fra begyndelsen,
så jeg følte, at jeg kunne lave tegneserier.
At have en mentor, som laver tegneserier,
som siger, at man kan gøre det,
var et vendepunkt for mig i min karriere.
Jeg tror, det var altafgørende.
Det var der, jeg begyndte at kæmpe for at lave tegneserier.
Cadmiumrød. Læbestiftsrød.
Læbestiftsrød. Læbestiftsrød er god.
-Jeg tager en af dem her. -Okay. Det bliver seks.
Seks, okay.
Vil du have en pose?
Nej, jeg putter den bare i lommen.
-Den er så god. -Okay.
Jeg havde altid haft den ide,
at jeg skulle have et andet job i livet,
før jeg kunne blive, hvad jeg ville være: en tegneserietegner.
Jeg kunne allerede tegne
Anders And og Mickey Mouse, og jeg begyndte bare at tegne superhelte,
men jeg havde ingen anelse om, hvordan man tegnede en by.
I de tegneserier, jeg læste,
var byen endnu en karakter i historien.
Helten og skurken var ligeså vigtige som byen.
Og byen var meget detaljeret. Bygningerne, vinduerne...
Det var som en rigtig by,
men med volumen skruet op.
Jeg så på tegneserierne og tænkte...
"Jeg aner ikke, hvordan man gør det her."
Så jeg kom frem til den konklusion,
at jeg blev nødt til at blive arkitekt.
Jeg troede, jeg slog to fluer med et smæk.
Jeg kunne have et dagjob som arkitekt,
så jeg kunne betale mine regninger,
og så jeg kunne lære at tegne bygninger, så jeg kunne tegne bedre
i mit nattearbejde som tegneserietegner.
Jeg tænkte bare,
at det ville være...
...min hemmelige identitet.
Spider-Man er i virkeligheden en meget lokal helt.
Fra begyndelsen ville jeg gerne lave en tegneserie,
der handlede om et specifikt sted, som handlede om familien det sted,
skolen det sted.
Siden Miles er fra Brooklyn,
ville jeg gerne have Brooklyn til at ligne Brooklyn.
Mange Marvelhistorier finder sted på Manhattan.
Brooklyn har altid været en smule negligeret i Marvelmytologien.
Brooklyn er ikke det samme som Manhattan
eller Queens, New Jersey,
Chicago eller San Francisco.
Jeg har boet i Brooklyn i en del år,
men Javier bor i Europa, så det var ikke muligt
for ham at gå udenfor og sige:
"Sådan her ser denne blok ud."
Marveluniverset er virkelig New York.
De tager ud i rummet og til andre stater af og til,
men New York er sådan en stor del af, hvad Marvel er.
Vi placerede Moon Girl på Lower East Side på Yancy Street,
fordi Yancy Street er den fiktive udgave af Delancey Street fra Jack Kirbys ungdom.
For mig er det vigtigt, at læseren kan se det og tænke:
"Det er præcis som Lower East Side, ikke noget andet sted."
Det her er til Moon Girls skole,
en indgang til en skole, jeg fandt på Lower East Side, så det så rigtigt ud.
Hendes skole findes ikke,
men den har elementer af adskillige skoler i det område.
Bygningerne...
Jeg efterlignede ikke specifikke steder.
"Det her burde være her, fordi sådan er det på kortet", nej.
Det er indtryk af New York,
som jeg bruger til at skabe min egen kollage af byen.
Det her er fugleperspektivet fra Google Maps.
Men hvis jeg har brug for en billedereference,
bruger jeg tid på at fortolke referencen i hånden,
hvilket virkelig gør en forskel.
Jeg tjekker, hvor vinduerne er,
hvor vandtankene er,
hvor glasvæggene er,
skraldespandene, størrelsen på lygterne og vejskiltene.
Alle detaljer er vigtige for at få tegneserien til at virke levende.
På den måde kan karaktererne interagere med byen på en naturlig måde.
Jeg studerede arkitektur
i otte år.
Jeg var næsten færdig på arkitektskolen,
og jeg prøvede. Jeg prøvede virkelig, det lover jeg.
Jeg lover, jeg prøvede,
men jeg var ikke passioneret omkring det.
Jeg ville stadig gerne tegne tegneserier.
Jeg var ikke et barn, der ville være tegneserietegner.
Jeg var en 25-årig, der ville være tegneserietegner.
Jeg tænkte: "Hvad venter jeg på? Hvad laver jeg?
Venter jeg på et tegn fra Gud?"
Det var der, jeg besluttede at ændre mit liv fuldstændigt
og prøve at få en karriere inden for tegneserier.
Da jeg forlod arkitektur,
begyndte jeg at arbejde deltid i en butik.
Jeg læste tegneserier fra start til slut mange gange,
og i brevsektionen af en af tegneserierne
stod der, at hvis man vil være tegneserietegner,
skal man lave prøver af sider.
Man skal tegne alt, stort som småt.
Tynde mennesker, store mennesker,
høje mennesker, lave mennesker,
folk fra forskellige racer,
og man bliver nødt til at vise det på de prøvesider.
Lidt efter lidt mødte jeg mennesker fra tegneserieverdenen,
og de gav mig insiderviden.
Jeg fik e-mailadresser på alle redaktører, jeg kunne finde.
Så jeg besluttede at sende et nyt sæt sider,
noget forskelligt hver uge,
så de så, at jeg kunne producere sider hver uge.
Jeg tegnede hele tiden, hvilket er et stort offer.
Det betyder, at man ikke tager ud og fester,
at man ikke holder fri om søndagen.
Efter lang tid med meget få e-mailsvar
nåede jeg til et punkt, hvor jeg tænkte: "Jeg har nogle penge sparet op."
Jeg sagde mit deltidsjob op
og gav den hele armen.
Der er folk i branchen, der arbejder som agenter.
Jeg kunne ikke lide ideen, da man lægger sit arbejde i andres hænder.
Men jeg var virkelig desperat.
Det første år med agenten
sagde jeg til ham:
"Jeg har snart ikke flere penge,
og jeg får ikke nogle jobtilbud."
Han sagde:
"Jeg sender siderne til redaktørerne, og de kan ikke lide dit arbejde."
"Jeg gør alting rigtigt. Det er dig, der er problemet.
Du får ikke jobs, fordi du ikke er god nok."
Da jeg blev færdig med universitetet, følte jeg mig presset til at finde et job.
Jeg kommer fra en fattig familie,
som ikke kunne støtte mig særlig længe uden et job.
Jeg fandt et job i Barcelona.
Jeg begyndte at arbejde med reklamer som grafisk designer.
Mens jeg var i Barcelona,
var der en kendt tegneseriefestival
kaldet Barcelonas internationale tegneseriefestival.
Det var her, jeg mødte Hernán Miyoga,
som er en forfatter, der arbejdede som redaktør i Spanien,
og han gav mig chancen for at udgive min første tegneserie.
Og jeg tænkte: "Fedt, min første udgivne tegneserie.
Hvad skal den handle om?"
"Tjernobyl."
Jeg kan godt lide historien,
men jeg tænkte, det var ret tungt.
1986 TJERNOBYL: EN AF HISTORIENS STØRSTE ATOMKATASTROFER
Det var en udfordring, fordi der var omkring 130 sider.
Det var et ret stort projekt for ens første tegneserie.
Det var hårdt for min økonomi,
for tegneserien var ikke godt betalt.
Jeg var udmattet af at arbejde et andet sted.
Det varede et år.
Jeg endte med at være supertræt.
Jeg var glad for at blive udgivet,
men det var meget hårdt.
Da jeg var færdig, opgav jeg næsten at tegne tegneserier.
Jeg var færdig med min agent.
Han holdt op med at repræsentere mig.
Jeg fyrede ham næsten.
I stedet for at føle, at jeg ikke var god nok,
blev jeg sur.
Jeg sad ved mit tegnebord.
Det var januar 2014.
Jeg kiggede på min bankkonto og tænkte: "Jeg har penge til seks måneder."
"Jeg prøver indtil sommer."
"Hvis jeg ikke får et job inden sommeren, så er det slut."
"Jeg har prøvet alt."
"Jeg giver op."
"Jeg ser det som en værdigt nederlag."
Jeg havde firs e-mailadresser.
Jeg havde et Excel-ark,
hvor jeg havde hver e-mail
og "Uge 1", "Uge 2", "Uge 3",
og jeg skrev ned, hvem der svarede.
Hver uge arbejdede jeg så hårdt som muligt,
og tre måneder før jeg havde tænkt mig at give op,
skete det.
En redaktør havde et problem,
fordi hovedtegneren for tegneserien ikke kunne nå deadlinen.
Man siger, at man skal nå en side hver dag,
og hun havde brug for elleve sider på ni dage.
Jeg låste mig selv inde i mit hus,
og jeg nåede de elleve sider på ni dage.
Jeg afleverede til tiden, og redaktøren var glad,
og så tilbød hun mig at arbejde for Marvel.
Jeg indså pludselig, at det kunne ske.
Nogle mennesker får det det første år.
Andre får det det andet.
Det tog mig cirka ti år.
Brandon lavede en novelle i en antologi med Natacha.
Så han tænkte på hende, da vi ledte efter tegnere.
Udover vores arbejde på den novelle sammen,
arbejdede hun på et one-shot hos Marvel,
et ekstranummer af Spider-Woman.
Min første oplevelse med Spider-Woman
var ret stressende.
Det var min første Marvel-tegneserie.
Jeg var bange.
Jeg tænkte: "Jeg skal gentegne den her side tre gange,
men så når jeg ikke deadlinen."
Det var også meget anderledes end mine andre oplevelser,
deadlinene.
At nå dem var en stor udfordring for mig.
Vi havde en hel liste af tegnere,
potentielle tegnere, for Moon Girl and Devil Dinosaur.
Og hun var på listen, men der var et problem,
for Natacha havde ikke særlig meget erfaring.
Burde vi have et større navn?
Skal vi have en, der har lavet en månedlig tegneserie før?
Men jeg tænkte, at hvis der var nogen, der ville tage Moon Girl
og give den hele armen, så ville det være Natacha.
Jeg følte, at det var skæbnebestemt, da jeg fik dette projekt.
Jeg så en pige, som var afroamerikaner,
der lignede mig meget, da jeg var lille,
for jeg havde briller og gik altid med butterfly.
Jeg var næsten identisk.
Jeg tænkte: "Er det skæbnen? Hvad sker der? Er det en joke eller hvad?"
Og så at tegne en dinosaur,
som oprindeligt blev tegnet af Jack Kirby.
Det er en ære at tegne en dinosaur, som blev skabt af Jack Kirby.
Men det mest fascinerende ved Moon Girl er at skabe en karakter ud af ingenting,
fordi Moon Girl er en ny karakter i Marveluniverset.
Jeg tror, det her projekt var en gave fra et eller andet sted.
Det er næsten færdigt, kan man sige.
Men jeg prøver at forbedre det, at gøre det mere klart.
Men jeg prøver at beholde udtrykket,
fordi den første skitse er friskere.
Jeg placerer udkastet under det endelige ark,
tænder for bordet og tegner den sidste side.
Det her er den sidste side.
Når den er færdig, sendes den til Marvel, og så sendes den til farvelæggeren.
Tamra Bonvillain
er farvelægger på projektet,
og da jeg så den første side, jeg havde lavet, som hun havde farvet,
tænkte jeg: "Wow, det er livet. Det er noget helt andet."
Når man ser på linjerne, er det en ting. Med Tamras farver
virker tegneserien levende og begynder at fortælle en historie.
-Hej. -Hej, hvordan går det?
Det går fint. Hvad med dig?
Fint, tak. Hvad kan jeg gøre for dig?
Jo...
Nogle folk var ikke klar til Miles, da han først blev introduceret,
men gennem film, videospil og tegneserier,
har Miles virkelig overbevist fansene
på en måde, man ikke ser tit med en ny karakter.
Det er fantastisk at være med til at føre den arv videre.
Når jeg er på en tegneseriefestival eller taler med en læser,
og nogen kommer hen til mig og siger, hvor spændende det har været
at følge Miles gennem det,
eller hvordan Miles bliver ved med at være sig selv på trods af alting,
og at det inspirerede dem...
...det er uvurderligt.
Min egen første oplevelse var til New York Comic Con,
hvor jeg signerede et par bøger,
og cosplayere klædt ud som Moon Girl og Devil Dinosaur kom hen til mig.
Jeg kunne se, at folk havde arbejdet i timevis
for at lave deres kostumer.
Jeg tænkte: "Wow, der er en person, hvor end de kommer fra,
som har læst min tegneserie så grundigt,
at de har skabt den detalje i kostumet, som jeg tegnede."
Forestil dig at være en lille, sort pige,
der læser Moon Girl and Devil Dinosaur for første gang.
Jeg kan ikke forestille mig, hvordan det må føles.
Tænk på, hvor vigtigt, det er at se nogen og tænke:
"Sådan er mit hår."
Eller: "Jeg har et talent for at nørkle."
Der var folk, der skrev til mig og lykønskede mig,
fordi Moon Girl havde ændret deres liv,
og det var den første tegneserie, deres børn læste,
eller den første tegneserie, de så, med en afroamerikansk pige på forsiden.
Det er utroligt at tænke på.
Det er utroligt, hvordan ens arbejde kan påvirke folk.
Med store kræfter følger et stort ansvar, ikke?
Det, der faktisk bliver sagt i den oprindelige tegneserie, er:
"Med store kræfter følger også et stort ansvar."
Med andre ord er det ikke automatisk.
Så jeg tænker på mit ansvar som forfatter
og at prøve at skabe den verden,
hvor et barn bare kan finde en tegneserie
og ikke synes, det er mærkeligt, at Spider-Man er sort.
Det er ikke mærkeligt for dem,
at der er en pige med et muslimsk navn med brun hud,
som er den teenagesuperhelt, der repræsenterer dem.
Det burde være normalt.
Vi vil se flere ikke-hvide karakterer fra forskellige baggrunde,
og måske bliver det et vindue til en bedre verden.
Gennem de internationale skabere vi arbejder sammen med,
inspirerer vi en ny generation til at følge deres drømme.
Vores helte skal være inspirerende.
Folk skal læse tegneserierne og få lyst til at gøre mere,
være deres egne helte.
Historier er en empatiskabende teknologi.
Superhelten er en teknologi, der forbinder os.
Hvis du, ligesom mig, og mange andre skabere,
som er ved at få en stemme i branchen, kommer fra en baggrund,
hvor det ikke virkede muligt, da du voksede op...
Vi skal huske, at det bliver hårdt.
Men det er muligt.
Tegnere...
...har en trang til at fortælle noget,
til at tage noget, som vi har indeni
og forvandle det til en fortælling på papiret.
Vi kan ikke lade være med at fortælle historier.
Det føles surrealistisk at tænke på alle de år, hvor jeg gik rundt med min folder
og tog til tegneseriefestivaller som fan,
fordi inderst inde
er jeg stadig den 15-årige fan.
Det var ikke en vild drøm.
Det var ikke Mission Impossible med streg under "umulig",
med en meget tyk streg under "umulig."
Det var virkeligt muligt.
Tekster af: Helene Ingerslev Udsen