Da jeg var liten,
leste jeg tegneseriene mine igjen og igjen.
Jeg slukte dem.
Jeg har alltid ønsket å bli serietegner,
men tenkte at det var umulig.
Som liten var jeg besatt av å fortelle historier.
Jeg følte et konstant behov
for å tegne det jeg tenkte på kvelden før.
Og om morgenen løp jeg ned for å tegne det.
Jeg tror alle barn tegner.
Spørsmålet er: "Når slutter en person å tegne?"
Innen tegneserier
har tegneren størst kontroll over historien.
Hvordan viser du følelser med små linjer?
Hvordan viser du en persons smerte?
Hånd- og øyebevegelser,
kroppsbygging og kroppsspråk.
Stan sa at Marvel-universet er verden utenfor vinduet ditt.
Han vil at folk skal åpne en tegneserie
og føle at dette er verdenen de lever i,
og at de finner figurer de kan identifisere seg med.
I Marvel har vi rundt 3500 tegnere over hele verden.
Kunstnerne våre arbeider i nesten alle land,
og bidrar til Marvel-universet.
Ikke bare gjenspeiler figurene våre alle slags mennesker,
skaperne våre gir historien sin til de figurene.
Unikheten, stilen, originaliteten, karakterfastheten,
den fortellerfølsomheten vi får ved å bruke
tegnere fra hele verden, åpner for mange ulike historier,
mange ulike typer fortellinger.
Nå har du lesere fra hele verden, barn som kan bli inspirert
av forfattere og tegnere fra sin egen kultur.
"Herregud. Denne tegneren er fra Spania.
Denne fra Frankrike. Denne fra Brasil.
De er akkurat som meg."
De lager tegneserier
som leses av millioner over hele verden,
og det er svært inspirerende.
Det Javier Garrón har gjort på Miles Morales: Spider-Man,
har vært utrolig.
Kraften han gir figurene
når de tar på kostymer og bruker kreftene sine,
når de går i kamp, er enestående.
Natacha er en magiker.
Tegnestilen hennes i Moon Girl and Devil Dinosaur
er minimalistisk,
men hun formidler masse informasjon,
og det tar helt pusten fra deg.
Visse tegnere har det.
De er fryktløse fortellere.
Uansett hvor de er fra,
uansett sosial posisjon og kultur,
gir de noe av seg selv til de figurene.
Natacha og Javier er slike historiefortellere.
"FANTASTISKE HÅNDVERKERE"
Da Marvel begynte,
levde, arbeidet, pustet alle under ett tak for å skape serier.
Sjefsredaktør
Den gangen, i Marvel Bullpen, fordi de laget så mange historier...
Professor, media- og kulturstudier
...fant Stan Lee ofte bare på en intrige.
Av og til kalte han tegnerne inn på kontoret sitt
og spilte historien på skrivebordet.
Han ga den til Jack Kirby eller Steve Ditko, hvem som enn tegnet,
og de tegnet historien.
Senere kom de tilbake med en 20 siders historie.
Det sies at du skriver om det du kjenner til.
Og Marvel-universet ble skapt
av hvite menn i New York City,
som fant på figurer
basert på dem selv.
De tegnet New York, figurene og folk som var rundt dem.
Slik lages ikke tegneserier lenger.
Den globale kreative kulturen vi lever i,
har gitt oss individualitet, unikhet og kulturell autentisitet
til tegnede historier.
Folk forteller historier fra sitt eget ståsted.
Forfatter
En tegners erfaringer og bakgrunn,
det som er rundt dem, teller.
Det påvirker tegnestilen.
Det påvirker hva de legger vekt på når de tegner.
Det påvirker fortellermåten.
Jeg liker å si til unge forfattere og tegnere
at det ikke fins grenser for deg
til å bli noen som kan jobbe i Marvel.
Når skapere kommer fra ulike steder
og har ulike erfaringer...
...som påvirker deres syn på superhelter,
blir historiene bare bedre.
Jeg ble født i den sørspanske byen El Puerto de Santa María,
i Cádiz-provinsen.
Det er Spanias sørligste region.
Det er en vakker liten fiskerlandsby.
Jeg elsket historier.
I timevis satt jeg på rommet mitt
og leste, mens resten av familien gjorde sitt,
og jeg leste der.
Jeg begynte med Disney-serier,
Mikke Mus,
Donald Duck,
Ole, Dole og Doffen på eventyr,
samt spanske serier.
Serier som Mortadelo y Filemón, Zipi y Zape.
Jeg leste dem så fort
at faren min laget en regel:
"Les samme serie tre ganger, ellers kjøper jeg ikke en til."
Jeg var liten da jeg begynte å tegne
mye Donald Duck.
Jeg kan raskt tegne Donald Duck med tildekkede øyne.
Jeg var 12 eller 13 år gammel
da vi dro til øyelegen i Cádiz,
og vi gikk forbi en stor bokhandel,
første gangen jeg gikk til en spesialbokhandel.
Slike bokhandler fantes ikke i El Puerto de Santa María,
men kun i hovedstaden, Cádiz.
Vi gikk inn, og jeg løp til tegneseriene.
Jeg så på dem, og pappa sa:
"Velg en, jeg kjøper en til deg."
Jeg valgte en superheltserie.
Og det var...
...begynnelsen på slutten.
Det var avhengighetsskapende fordi...
...jeg lærte ting.
Jeg fikk plutselig tilgang til en hel collage
med trosretninger, raser, religioner
som ikke fantes i Cádiz, i El Puerto de Santa Maria.
Det var nesten en religiøs opplevelse.
Det jeg leste, påvirket det jeg ville tegne.
Jeg ble født på Ibiza, men vokste opp i Málaga i Andalucia,
i småbyen Torremolinos.
Det er to raser i familien min.
Faren min er hvit og moren min svart,
og vi skilte oss ut på 80-tallet.
Det kom ikke mange immigranter til Spania,
og det var et sjokk å være svart.
Når folk så en svart person,
pekte de på dem,
som om det var noe ekstraordinært.
Jeg var veldig sjenert som barn.
Folk pekte på meg.
Barn på skolen mobbet meg også de første årene.
Jeg visste tidlig at jeg kunne tegne.
Tegning ble en virkelighetsflukt.
Jeg prøvde å forestille meg fantastiske verdener.
Siden jeg følte meg annerledes
på grunn av utseendet mitt,
lette jeg etter underholdning med tegneserier eller TV.
Jeg så først X-Men i serien som ble vist i Spania.
Jeg elsket det. Jeg var besatt.
Da jeg fant ut at det fantes tegneserier,
løp jeg til aviskiosken.
Det var ei gruppe superkule superhelter
som alle kom fra ulike land.
Og så var det Storm,
som hadde afrikansk bakgrunn
og fantastisk hvitt hår.
Hun var en sterk kvinne
og har ofte ledet X-Men.
Det var det mest interessante for meg.
Storm var den første fargede personen jeg så i serier og på tegnefilm.
Det var sjokkerende,
for jeg tenkte: "Det fins folk som kan se ut som meg."
Jeg ble glad i figuren og måten den var skrevet på.
Jeg var fascinert.
Jeg måtte bare tegne henne.
Jeg identifiserte meg med X-Men.
Jeg tror historiene der figurene har krefter,
men samfunnet ikke godtar dem,
gjorde inntrykk på meg
fordi jeg opplevde det i mitt eget liv.
Det at jeg følte meg isolert
og hadde en superkraft,
tegning.
Det var det eneste som fikk folk til å rose meg.
De mobbet meg fordi jeg var svart,
men så sa de: "Du er flink til å tegne.
Tegn dette til meg."
Derfor sluttet de å mobbe meg.
Tegningen reddet meg på skolen.
Som kunstner er instrumentet du bruker,
en forlengelse av deg selv.
Det fins en forestilling om at du kan legge deg selv inn i en figur,
og det stemmer for tegneserietegnere.
En del av det er at de setter seg selv i bildet,
men folk leser det som er i linjene.
Hver eneste krusedull er en følelse.
Når du gir et kunstverk liv,
er det vanskelig å ikke legge seg selv i det.
Det er viktig for meg at figuren er virkelighetsnær
gitt tegnestilen.
Når Lunella beveger seg slik,
har jeg prøvd å gjøre det så realistisk som mulig.
Jeg tok bilder av meg selv for å imitere det.
Sinnssyke poseringer.
I pysjamas.
Uttrykkene skal være realistiske.
Jeg ser på formen på munnen min... ansiktsuttrykket.
Det er katten min.
I tredje nummer gjør hun dette.
Natacha la mye av seg selv i de første sidene av Moon Girl.
Alt som tilfeldigvis var nær henne,
hun la vekt på det eller brukte et annet perspektiv.
Medforfatter
Det er en blanding av alt.
Vi var alle medskapere,
men Natacha har bidratt mest på Moon Girl.
Dinosauren har sin egen personlighet.
Jeg ville gjøre ham morsommere, mer hengiven, som en hund.
Devil Dinosaur er som en hund.
Sent på 70-tallet skapte Jack Kirby alene
serien Devil Dinosaur.
Den unge huleboeren Moon-Boy var en figur der.
Og de ble venner.
Det ble ingen suksess. Bare ni numre ble utgitt.
Det var svært bra visuelt, men en enkel historie.
Jeg tenkte vi kunne skape en Moon Girl...
Medforfatter
...og at hun er ei moderne jente istedenfor huleboer.
Originale Moon Girl-tegninger av Amy Reeder
Jeg hadde hatt en figur i hodet.
Hun var sosialt keitete og smart.
Hun stod på rulleskøyter rundt i byen
og bekjempet kriminalitet.
Stilen til Moon Girl-heftene hadde et underlig opphav.
Med Moon Girl begynte jeg ikke prosjektet
med å tenke: "Jeg gjør det slik."
Jeg ville gjøre noe behagelig og morsomt,
og da jeg så på det, sa jeg:
"Så morsomt, jeg vil lese videre."
Hun ville gjøre det mer tegnefilmaktig, for det var for barn.
Det gikk videre derfra.
Jeg lager enkle linjer, noe jeg likte.
Moon Girl er den smarteste personen i Marvel-universet.
Under utviklingen tenkte vi mye på:
"Hva betyr dette, og hva ved henne er så smart?"
Framtida vår bestemmes av teknologiske framskritt.
Hva betyr det at fargede personer er med
i ingeniørkunst og matematikk?
Det er det Moon Girl handler om.
Hun er oppfinner.
Hun skaper noe usedvanlig ut fra alminnelige gjenstander.
Så jeg valgte byggeklosser
og la til denne kalkulator-radaren.
Sluttresultatet var gøy.
Kreative team for tegneserier er vanligvis arrangerte ekteskap.
Du blir bedt om å jobbe med en serie som forfatter, og redaktøren sier:
"Du skal samarbeide med denne tegneren."
Men noen ganger kan du skyte gullfuglen
og få riktige samarbeidspartnere,
og den riktige personkombinasjonen
som kan få til noe spesielt.
Alt en forfatter gjør, må være rettet mot:
"Hvordan får du tegneren til å lykkes?"
Hele prosessen er rettet mot,
ikke en sluttleser,
men mot tegneren.
Når jeg har fått manuset
og har lest det, lager jeg et storyboard,
"layout", som de sier i USA.
Først tar jeg notatboka
og tegner noen skisser.
For å lage layouten på siden
bruker jeg datamaskinen.
For anatomien bruker jeg et animasjonsprogram.
Jeg har et omtrentlig mål for figurstørrelsen.
Dette er for eksempel Miles.
Han løper, men det skal se overdrevent ut.
Denne foten og overkroppen skal skyves fram så det blir tydeligere.
Herfra justerer du figuren slik du vil.
Når du kommer til den siden, fanger det deg. Det er nøkkelen.
Vi kaller det "money shot".
Alle figurene er i aksjon og ser på hva som skjer,
og plutselig det flotte øyeblikket når Spider-Man kommer.
Her er det en usynlig linje
fra topp til bunn. Det danner en Z.
Dannet av en arm, et edderkoppnett, ei bru.
Spider-Man er en av Marvels mest,
kanskje den mest ikoniske figuren.
Alle forfattere og tegnere
vil lage ham fra barnsbein av.
Spider-Man er en figur folk kan identifisere seg med.
Jeg tror at det at folk kan se på Spider-Man og tenke:
"Slik ville jeg ha vært om jeg var superhelt",
på en måte de ikke kan med andre figurer
som er milliardærer eller romvesener eller hva det måtte være.
Det er Spider-Mans ultimate appell.
Brian Bendis, oppmuntret av Axel Alonso,
sjefsredaktør den gangen, skapte Miles Morales,
vår tids Spider-Man.
Tegneren Sara Pichelli utformet figuren
i serien. Resten er historie.
Da Miles ble foreslått, rystet han fansen.
Noen fikk hetta av tanken på en svart Spider-Man,
og ved tanken på en puertoricansk Spider-Man.
De ville ikke at noen skulle tukle med dette.
Han er en annen person. Miles er svart, puertoricansk,
fra Brooklyn, ikke Queens. Han er yngre enn Peter...
...og likevel legemliggjorde han alle Spider-Mans verdier.
Selvoppofrelse, anstendighet...
...utholdenhet i å tjene andre.
Derfor er han en klassisk Spider-Man.
Det Saladin og Javier skapte for Miles,
er det Stan og Steve skapte for Peter Parker.
Nye figurer kan ikke bare reflektere figurene
som inspirerte dem.
Og det er det Saladin og særlig Javier ved å skape...
Den visuelle verdenen han har bygd rundt Miles, har også vært viktig.
Før vi så sidene av det første nummeret av Miles Morales' Spider-Man,
leverte Javier inn et figurark, og jeg ble kjempeimponert.
Han hadde tilført serien noe
jeg ikke hadde tenkt nok på:
"Hvordan kler tenåringer seg?
Hvordan klipper de håret?"
På en måte jeg ikke var i stand til.
Jeg er en uflidd middelaldrende fyr, og Javier er mye hippere.
Jeg visst at vi hadde lyktes med det
da jeg så folk på Twitter
snakke om hvordan Miles burde få egen Instagram-konto.
For klesstilen sin.
Slik føles det å fortelle en historie
på en instinktiv måte
når vi skaper dette fra bunnen av sammen.
Som serietegner
er du din egen sjef.
Redaktøren gir deg materiale,
tidsfristen,
men du styrer din egen tid.
Jeg står vanligvis opp kl. 06.00.
Etter en kopp kaffe
sykler jeg til treningsstudioet.
Jeg må til treningsstudioet tidlig på morgenen.
For jeg vet jeg vil lyve for meg selv
og ikke gå i studioet hvis jeg utsetter det.
Det er som et korthus.
Faller et, faller alt sammen.
Jeg reiser meg og drar. Én ting gjort.
Så begynner jeg på dagens arbeid.
Det fine med å være frilanser er å kunne sove lenge om morgenen
og bestemme egen arbeidstid.
Min daglige rutine er å våkne, spise frokost.
Jeg slår på TV eller radio,
uten å stresse.
Jeg liker å lufte ideene mine i ei kaffesjappe.
Jeg får bedre ideer når jeg ikke er hjemme.
Noen ganger møter jeg kunstnervenner
som også tegner.
Jeg kjenner meg selv
og vet at å tegne layouts
gjør jeg om morgenen,
og det harde arbeidet med å tegne,
som er tungt, gjør jeg om ettermiddagen.
Må jeg fortsette å jobbe etter middag,
gjør jeg mer,
og hvis ikke legger jeg meg så snart som mulig,
for jeg må gjøre det samme neste dag.
Jeg følger ingen rutine.
Men jeg har alltid holdt tidsfrister.
Må jeg jobbe til 01.00 eller 02.00 om natta,
gjør jeg det for å fullføre prosjektet til neste dag.
Mange tror det er lett å tegne,
men det er en kamp.
Det er et slit.
Jeg kan begynne langsommere,
jeg liker å begynne sent,
men når jeg har begynt, stopper jeg ikke.
Du må møte det som forventes av deg,
du må møte det du forventer av deg selv,
du må møte tida du har til å gjøre det,
og det er usynlige kamper
som folk ikke vet om.
For når du ser produktet,
vil du de skal se resultatene,
ikke problemene.
Så flott.
De slår alltid vitser.
Kaffe til deg?
Én kaffe, svart.
-Vi mangler en svart kaffe. -Bare én.
Se, jeg tegnet en side.
-Dette er den nye drakten. -Den er veldig god.
Jeg visste ikke at jeg skulle bli serietegner.
Jeg visste ikke at du kunne leve av det før jeg var eldre.
Jeg ville jobbe med tegning, hva som helst.
Jeg tenkte på arkitektur,
ingeniørkunst...
...så jeg studerte teknisk arkitektur.
Det året studerte jeg på universitetet i Granada.
Det var ikke noe for meg.
Der møtte jeg kunststudenter,
som likte å tegne.
Så jeg bestemte meg for å studere kunst.
De første årene må du gjøre alt,
skulptur, tradisjonell kunst, selv eksperimentell kunst.
Jeg studerte film fordi jeg laget kortfilmer med vennene mine.
Det var et kurs om tegneserier.
Professoren var også tegneserieforfatter,
Sergio Garcia, som publiserer i Frankrike.
Han så noe i meg, og hjalp meg fra begynnelsen av,
så jeg følte at jeg kunne lage tegneserier.
En veileder som lager tegneserier
og sier at du kan klare det,
var viktig for karrieren min.
Det var grunnleggende.
Da begynte jeg å kjempe for å skape tegneserier.
Kadmiumrødt. Leppestiftrødt.
Leppestiftrødt er bra.
-Jeg tar en av disse. -Ok. Det er seks.
Seks, ok.
Vil du ha en pose?
Nei. Jeg har dem i lommen.
-Det er flott. -Ok.
Jeg har alltid tenkt
at jeg må finne en annen jobb
for å være det jeg vil, serietegner.
Jeg kunne alt å tegne
Donald Duck og Mikke Mus, og hadde begynt å tegne superhelter,
men jeg kunne ikke tegne en by.
I seriene jeg leste,
var byen som en figur i historien.
Helten og skurken var like viktige som byen.
Og byen var svært detaljert, bygningene, vinduene.
Det var som en virkelig by,
men med volumet skrudd opp.
Jeg så på serien og tenkte:
"Jeg aner ikke hvordan jeg skal gjøre dette."
Jeg kom fram til
at jeg måtte bli arkitekt.
Jeg trodde jeg slo ihjel to fluer i én smekk.
Jeg kunne ha en vanlig jobb som arkitekt
for å livnære meg selv,
og når jeg klarte å tegne bygninger, kunne jeg bli bedre
i kveldsjobben som serietegner.
Jeg tenkte
at dette skulle bli...
...den hemmelige identiteten min.
Spider-Man er en veldig lokal helt.
Fra begynnelsen av ville jeg lage en serie
om et bestemt sted, som var om en familie der,
en skole der.
Siden Miles er fra Brooklyn,
ville jeg at Brooklyn skulle virke realistisk.
Mange Marvel-historier foregår på Manhattan.
Brooklyn har vært neglisjert i Marvel-mytologien.
Det er ikke det samme som Manhattan,
eller Queens, New Jersey,
Chicago eller San Francisco.
Jeg har bodd i Brooklyn i mange år,
men Javier bor i Europa.
Så han kunne ikke gå ut døra og si:
"Slik ser dette kvartalet ut."
Marvel-universet er New York.
De drar til verdensrommet og kanskje til andre delstater,
men New York er en stor del av alt som er Marvel.
Det å ha Moon Girl på Lower East Side på Yancy Street var spesifikt,
for Yancy Street er det fiksjonaliserte Delancey Street fra Jack Kirbys ungdom.
Det er viktig at leseren ser det og sier:
"Dette er som Lower East Side, ikke et annet område."
Dette er for Moon Girls skole,
inngangen på en skole jeg fant på Lower East Side, så den virket ekte.
Skolen hennes fins ikke,
men den har elementer fra flere skoler i området.
Bygningene.
Jeg imiterte ikke nøyaktige steder.
"Dette bør være her, for slik er det på kartet", nei.
Inntrykk av New York
så jeg kan skape min egen collage av byen.
Dette er fugleperspektivet på Google Maps.
Men trenger jeg en bildereferanse,
fortolker jeg den referansen for hånd,
som gjør en stor forskjell.
Jeg sjekker hvor vinduene er,
hvor vanntankene er,
hvor glassveggene er,
søppelbøttene, størrelsen på gatelyktene, gateskiltene.
Alt er viktig for å skape en levende serie.
Slik kan figurene samhandle organisk med byen.
Jeg studerte arkitektur,
i åtte år.
Jeg skulle bli uteksaminert,
og jeg prøvde virkelig.
Det lover jeg,
men jeg elsket det ikke.
Jeg ville likevel tegne serier.
Jeg var ikke et barn som ville bli tegner,
men en 25-åring.
Jeg sa: "Hva venter jeg på? Hva gjør jeg?
Venter jeg på et tegn fra Gud?"
Da bestemte jeg meg for å snu 180 grader om på livet mitt
og prøve å få meg jobb som serietegner.
Da jeg forlot arkitekturen,
fikk jeg meg deltidsjobb i en butikk.
Jeg leste ofte serier fra perm til perm,
og i brevdelen i en av seriene
stod det at for å få jobb som serietegner
måtte du lage prøvesider.
Du måtte tegne alt, stort og smått.
Tynne folk, tykke folk,
høye og korte,
folk av ulike raser.
Du må bevise det på prøvesidene.
Senere møtte jeg folk i bransjen,
og de ga meg innsideinformasjon.
Jeg hadde e-postadressene til masse redaktører.
Så jeg sendte dem nye sider.
Noe nytt hver uke,
så de så at jeg kan lage noe hver uke.
Jeg tegnet hele tida, og det er et stort offer.
Det betyr ingen festing,
jobb på søndager.
Etter lang tid med få svar
sa jeg: "Jeg har sparepenger."
Jeg sluttet i deltidsjobben
og kastet meg uti det.
I tegneseriebransjen fins det agenter.
Jeg likte det ikke. Jeg måtte legge arbeidet mitt i andres hender.
Men jeg var desperat.
I det første året med en agent
sa jeg til ham:
"Jeg har snart ikke flere sparepenger igjen,
og jeg får ingen jobber."
Mannen sa:
"Redaktørene liker ikke arbeidet ditt."
"Jeg gjør alt riktig. Problemet er deg.
Du får ikke jobb fordi du ikke er god nok."
Da jeg var ferdig utdannet, måtte jeg finne meg en jobb.
Familien min er fattig
og kunne ikke hjelpe meg lenge uten at jeg hadde jobb.
Jeg fant en jobb i Barcelona.
Jeg begynte innen reklame, som grafisk designer.
Her i Barcelona
er det en berømt tegneseriemesse,
Barcelona International Comic Fair.
Slik møtte jeg Hérnan Miyoga,
en forfatter som jobbet som redaktør i Spania.
Han ga meg sjansen til å utgi min første serie her.
Jeg tenkte: "Flott, min første utgitte serie.
Hva handler den om?"
"Tsjernobyl".
Jeg likte historien,
men den var ganske alvorlig.
1986 TSJERNOBYL: EN STOR ATOMKATASTROFE
Med 130 sider var det en utfordring.
Et stort prosjekt for min første serie.
Økonomien min ble rammet,
for serien var ikke godt betalt.
En annen jobb slet meg ut.
Jeg gjorde det i et år.
Jeg ble helt utslitt.
Jeg opplevde gleden ved å bli utgitt,
men det var hardt.
Da jeg var ferdig, sluttet jeg nesten å tegne.
Jeg var ferdig med agenten.
Han sluttet å representere meg.
Jeg sparket ham.
Istedenfor å føle at jeg ikke var god nok,
ble jeg forbannet.
Jeg satt foran tegnebrettet.
Det var januar 2014.
På bankkontoen min hadde jeg penger til seks måneder.
"Jeg prøver fram til sommeren."
"Får jeg meg ikke jobb som serietegner til da, er det over."
"Jeg har prøvd alt."
"Jeg slutter."
"Jeg får anse det som et hederlig nederlag."
Jeg skaffet 80 e-postadresser.
Jeg hadde et Excel-ark
med alle e-postadressene
og "Uke 1", "Uke 2", "Uke 3",
og skrev hvem som hadde svart.
Hver uke jobbet jeg så hardt jeg kunne.
Og tre måneder før jeg skulle slutte,
skjedde det.
En redaktør hadde et problem
fordi seriens hovedtegner ikke rakk tidsfristen.
I teorien må du lage én side om dagen,
og hun trengte elleve sider på ni dager.
Jeg stengte meg selv inne
og laget de 11 sidene på ni dager.
Jeg leverte tidsnok, redaktøren var fornøyd,
og hun tilbød meg oppdrag fra Marvel.
Jeg skjønte plutselig at det kunne skje.
Noen klarer det det første året.
Noen det andre.
Jeg klarte det på ti.
Brandon laget en novelle i en antologi med Natacha.
Han tenkte på henne da vi så på tegnere.
I tillegg til arbeidet vårt med den novellen
laget hun en frittstående serie for Marvel,
et nummer av Spider-Woman.
Min første erfaring med Spider-Woman
var stort press.
Den var min første Marvel-serie.
Jeg var redd.
Jeg tenkte: "Jeg bør rette på siden tre ganger,
men jeg klarer det ikke før tidsfristen."
Det er noe annet som er ulikt mine andre erfaringer,
tidsfristene.
Det var en utfordring.
Vi hadde en hel liste mulige tegnere
for Moon Girl and Devil Dinosaur.
Hun var på listen, men det var et problem,
for Natacha hadde ikke mye erfaring.
Trenger vi et større navn?
Trenger vi noen som har skapt en månedlig serie?
Men jeg syntes at hvis noen skulle lage Moon Girl,
og engasjere seg i det, var det Natacha.
Jeg måtte tenke på skjebnen da jeg fikk dette prosjektet.
Jeg så ei afro-amerikansk jente
som lignet mye på meg da jeg var liten.
Jeg brukte briller og sløyfe.
Det var nesten identisk.
Jeg tenkte: "Er det skjebnen? Hva skjer? Er det en spøk? Hva er dette?"
Og det å tegne en dinosaur
som først ble tegnet av Jack Kirby.
Det er en ære å tegne en dinosaur skapt av Kirby.
Men det mest fascinerende med Moon Girl
er å skape en figur fra bunnen av,
fordi Moon Girl er en ny figur i Marvel-universet.
Dette prosjektet er en gave.
Dette er nesten endelig.
Men jeg prøver å forbedre det, rette på ting.
Men jeg prøver å beholde uttrykket,
for det første utkastet er friskere.
Jeg legger utkastet under det siste bladet,
skrur på lyset og tegner den siste siden.
Dette er siste side.
Jeg sender den ferdige siden til Marvel, som sender den til koloristen.
Tamra Bonvillain
er koloristen for prosjektet,
og da jeg så den første siden min fargelagt av henne,
tenkte jeg: "Jøss, dette er livet. Noe helt annet."
Én ting er linjene. Med Tamaras farger
blir serien levende og forteller en historie.
-Hei. -Hei, står til?
Bra. Med deg?
Bra, takk. Hva kan jeg gjøre for deg?
Tja...
Først var det en del som ikke var klare for Miles,
men blant filmene, videospillene og tegneseriene
har Miles blitt populær
på en måte en ny figur sjelden blir.
Det har vært spennende å være en del av den tradisjonen.
Når jeg er på en tegneseriemesse eller snakker med en leser,
og noen sier hvor spennende det har vært
å følge Miles gjennom dette,
eller hvordan Miles stadig er seg selv, tross alt,
og det har inspirert dem...
...det er uvurderlig.
Min første opplevelse var på New York Comic Con,
der jeg signerte noen hefter
og folk utkledd som Moon Girl og Devil Dinosaur kom til meg.
Jeg så at folk hadde jobbet i timevis
med kostymene sine.
Jeg tenkte: "Jøss, det er en person der, uansett hjemland,
som har lest serien min så mye
at kostymet er nøyaktig likt det jeg tegnet hjemme."
Bare tenk på å være ei lita svart jente
og lese Moon Girl and Devil Dinosaur for første gang.
Det må føles utrolig.
Tenk hvilken kraft det gir å se noen:
"Jeg vil ha en slik frisyre."
Eller: "Jeg liker å mekke og slikt."
Flere skrev til meg og gratulerte meg
fordi Moon Girl forandret livene deres,
eller det var den første serien barna deres leste,
eller den første de så med ei afro-amerikansk jente på omslaget.
Det er utrolig å tenke på det.
Det er utrolig hvordan arbeidet ditt når ut til folk.
Med stor kraft følger stort ansvar, ikke sant?
Og ordtaket i den opprinnelige serien er:
"Med stor makt må det også følge stort ansvar."
Så det er ikke automatisk.
Jeg tenker på mitt ansvar som forfatter,
og det å prøve å skape en verden
der et barn kan lese en tegneserie
og det er ikke rart at Spider-Man er svart.
Det er ikke rart
at ei jente med muslimsk navn og brun hud
er en tenåring-superhelt som representerer dem.
Det burde være normalt.
Du får se flere fargede figurer, flere figurer med ulik bakgrunn,
og kanskje et vindu til ei bedre framtid.
Gjennom de globale skaperne vi samarbeider med,
inspirerer vi en ny generasjon til å følge drømmene sine.
Heltene våre skal inspirere.
Folk skal lese seriene og bli bedre,
bli helter på egen hånd.
Historier er empati-teknologi, ikke sant?
Superhelten er en teknologi som binder oss sammen.
Jeg og mange andre skapere som nå
er nye stemmer, har en bakgrunn
der det virket umulig da vi vokste opp.
Vi må huske på at det blir vanskelig.
Likevel er det mulig.
Tegnerne...
...har et behov for å fortelle noe,
å ta noe vi har i oss
og lage en fortelling av det.
Vi må fortelle historier.
Det er uvirkelig å huske årene da jeg bar på mappa mi
og gikk på messer som en fan,
for innerst inne
er jeg en 15 år gammel fan.
Det var ingen vill drøm.
Det var ikke et umulig oppdrag,
med "umulig" sterkt understreket.
Det var virkelig mulig.
Tekst: Jon Ivar Sæterbø