God ettermiddag, Brandon High School.
I kveld blir det stort på skolen,
en kveld der elever opptrer som Squirrel Girl og Ms. Marvel.
Når tenåringer vokser opp og utvikler seg
og finner ut hvem de er,
skjer det best
gjennom drama og skuespill.
Men elevene er under stort press.
Hver gang de skal opptre for andre elever,
kan de dumme seg ut.
Jeg trodde aldri jeg ville opptre på en scene.
Når jeg står der, glemmer jeg replikken.
Teater tvinger deg ut av komfortsonen.
-Herregud. -Du blir kjempeflink.
-Tre minutter! -Hei.
Jeg er nervøs. Jeg har sommerfugler i magen.
Skuespillet sier at du må overvinne frykt.
-Vi må gå. -Jeg blir utplassert.
Og det gjør vi alle.
"SØKELYS"
Tre måneder tidligere
Brandon i Florida ligger rundt én motorvei,
og alt er borte fra motorveien...
Leder, dramaavdelingen
...og så bygger du langsomt bort fra motorveien.
Brandon er kjent som en mellomstasjon...
Rektor
...mellom storbyen Tampa og den landlige Plant City.
Brandon High School er en tradisjonell skole for nærmiljøet.
Det er en vanlig, moderne high school, ikke som de på TV.
Den er virkelig.
Vi har rundt 1800 elever i år.
Vi er en Title I-skole
slik at rundt 68 % av elevene får lunsj gratis eller til redusert pris.
Når elevene kommer hit,
er mange ute etter trøst eller et ekte hjem
fordi de kanskje ikke har det hjemme.
Jeg dag spiller guttenes tennislag mot East Bay.
Softball-laget spiller mot Durant og baseball mot Newsome.
Begge kampene spilles hjemme og starter kl. 19.00. Heia Eagles.
Brandon High School er kjent for idrett,
mange delstatsmesterskap,
og ikke nødvendigvis for dramaundervisningen.
Da jeg gikk på high school...
Leder, dramaundervisningen
...kunne jeg gå til teater-familien min. Jeg ville formidle det til elevene.
Courtney sa hun ville undervise i drama på fulltid.
Dramaavdelingen var en fritidsklubb.
Det var ikke noe fulltidsprogram, med seks timer daglig.
Jeg sa: "Vi må få opp antall elever,
vi trenger elever som vil ta faget."
Hun undersøkte noe som ville engasjere elevene,
og hun fikk tilbakemelding fra dem,
og Marvel-skuespillene skapte entusiasme.
Da jeg lette etter skuespill å framføre denne sesongen,
skilte Marvel Spotlight-skuespillene seg ut.
De er skuespill om figurer i Marvel-universet,
og enhver high school kan framføre dem.
Hvert skuespill er skrevet for high school.
De er skrevet for high school-elever og tankesettet deres,
ting de går gjennom som de kanskje ikke forstår.
"Jeg går gjennom dette", for en superhelt gjør det.
Interessen for og kjærligheten til Marvel blant elevene mine
fikk meg til å ville si: "Dette blir kult."
Kanskje elevene blir mer interesserte i drama...
...og om ikke det skjer, så lærer elevene mine kanskje... noe.
Hei. Går det bra?
Kom inn.
Ingen telefoner. Koble dem til eller ha dem i bagen.
Jeg har to klasser som skal opptre i år.
Sett bort sakene dine.
Du trenger bare en blyant. Sett bagene der borte.
I sjette time skal vi framføre Ms. Marvel.
De er en uerfaren klasse.
De fleste har aldri hatt dramatimer før.
Dere skal få ark med noen replikker på.
Dere får kanskje ikke denne rollen,
jeg vil bare se hva slags valg dere tar mens dere leser.
Skjønner dere?
Jeg fikk et ark.
Jeg fikk bare lese i noen minutter, og så: "Bang!"
Sjette time
Jeg måtte gjøre det.
På baksiden står opprinnelseshistorien til Ms. Marvel.
Da Ms. Kyle sa vi skulle framføre Marvel-skuespillet,
var mange glade.
Dere må også være gode publikummere.
Så hva må dere gjøre etter at noen har hatt en audition?
Vi setter i gang.
Når du er klar, pust dypt inn, så klarer du det.
Går det bra? Bra.
Da jeg gikk på auditionen, følte jeg at alt var under kontroll.
Men da jeg kom i søkelyset...
Sjette klasse
...glemte jeg alt.
Jeg var nervøs for å spille fordi jeg ikke visste...
Sjette klasse
...hvordan det var å opptre. Det var første gang.
Det var nervepirrende, skummelt.
Jeg håper å få rollen Kamala Khan.
Hun er interessant
og jeg kjente meg igjen i henne
bedre enn noen annen superhelt jeg har lest eller sett.
Hun har noe av alle superhelter i seg,
samtidig som hun er helt vanlig.
Ms. Marvel handler om Kamala Khan.
Hun er high school-elev
og har polymorfe krefter.
Hun får enorme never.
Hun kan få nevene og føttene til å vokse.
"Ikke prøv deg, tre.
Kan jeg ta innbruddstyver og skurker, kan jeg ta deg."
Hun redder livet til noen,
og jeg tenkte: "Jeg kunne ha vært superhelt."
"For en kveld. Jeg var snikende, modig og kjempesterk.
Ja. Jeg slo til."
Men hun lever et dobbeltliv. Hun er en superhelt om natta...
Sjette klasse
...og en vanlig elev om dagen.
Alle på skolen merker også at Kamala ikke har tid til skolen.
Hennes gode venn Bruno beskytter hemmeligheten hennes.
"Jeg var forelsket i henne,
men hun viste aldri interesse for meg."
"Hun har en deltidsjobb."
"I kveld hadde jeg min beste kamp.
Det var nok på nyhetene nå."
"Ms. Marvel. Jersey Citys nye lokale helt."
"Hvorfor er det ikke på nyhetene?"
Hun vil ha anerkjennelse for sitt harde arbeid.
Hun prøver alltid å få det, men blir skuffet når det ikke går.
Sjette klasse
Hva med fanlitteratur-siden jeg liker best?
Ingenting?"
Slikt gjør henne nedfor,
så hun skriver historier med seg selv om helt.
"Som de sier: 'Vil du ha noe gjort riktig, gjør det selv.'"
Til slutt skjønner Kamala
at hun må vekk fra datamaskinen.
Det som teller, er selvbildet og ikke hvordan andre ser henne.
Takk.
Greit, dere. La oss gå.
I sjuende time har jeg teater 2 og 3-elever.
De har hatt drama tidligere.
De skal framføre Squirrel Girl Goes to College.
Joey.
Skuespillet er helt annerledes.
Sjuende time
Det er ikke kjempeseriøst eller -dystert.
Det er mer komisk.
De som vil prøve seg på de større rollene,
vil prøve å skille seg ut.
Jeg ville gjerne ha rollen som Squirrel Girl.
Madi, din tur.
Jeg kan identifisere meg med henne.
Og en superhelt handler om personlig og mental styrke.
-Bra? -Når du er klar.
Jeg ville gjøre en innsats og si: "Jeg kan spille denne personen."
Sjuende time
"Jeg kan være en Marvel-superhelt."
Squirrel Girl Goes to College handler om Doreen Green
som har utviklet ekornevner og kan snakke med ekorn.
Sjuende time
Doreen skal på college.
Hun tar med bestevennen, Tippy-Toe, et ekorn.
Men Doreen ønsker seg menneskevenner.
"Nå som jeg er voksen, er ekte menneske-venner...
"...bare mennesker."
Hun får to gode venner, Nancy og Tomás,
men hun er superhelt
og lurer på om hun skal avsløre hemmeligheten sin.
"Hva om de får hetta?"
"Hva om hemmeligheten min blir en byrde for dem?"
Men da kommer M.O.D.O.C.
Sjuende time
"Jeg skal koble hjernene deres til min, suge ut all kunnskapen..."
"...gjør den til kode og erobre verden."
M.O.D.O.C. er en vanlig skurk. Han vil ta Squirrel Girl...
Sjuende time
...og ta over verden, alle skurkers drøm.
Til slutt...
Sjuende time
...møter hun vennene sine,
og de stopper M.O.D.O.C. fordi hun avslører hvem hun er.
Moralen er at du skal stole på vennene dine
og de du er glad i.
Takk.
Og det er alt.
Takk.
Nå har jeg denne timen.
Ti uker til forestillingen
Rollebesetning er alltid stressende,
men jeg baserte alt på auditionene.
Jeg prøver å være upartisk.
Noen av barna blir skuffet.
Andre vil se på listen,
og jeg håper de blir glade for at jeg har tro på dem,
for produksjonen skjer i klassen.
De må lære. De blir ikke bare kastet på scenen og må gjøre det.
-Jøss. Jeg klarer ikke å vente. -Hva får jeg?
Jeg tror du får M.O.D.O.C. og jeg Doom.
-Får jeg M.O.D.O.C., er det... -Det blir en duo.
Alle kommer inn på omtrent samme nivå,
og de må samarbeide,
og de må eie forestillingen.
Og eier de de respektive rollene sine blir det suksess.
-Den er ikke oppe ennå, men snart. -Ikke ennå.
Herregud!
-Jeg syntes jeg hørte skritt. -Kommer hun nå?
Det skjer! Rowan løper denne veien.
-Det skjer. -Det er ikke Rowan.
-Unna. -Unna, alle sammen.
-Kom igjen. -Jeg er tilbake.
-Setter hun opp navn? Det blir... -Hva i...
-Bli der. -Bli.
Bli til døra lukkes.
-Det er døra. Bli der. -Jeg holder småen.
-Jeg er Brightmind. -Herregud!
-M.O.D.O.C.! -Er du M.O.D.O.C.?
Jeg ble M.O.D.O.C., superskurken.
Jeg skal gi figuren mørk humor.
Noe skurkeaktig,
men likevel morsomt, siden det er et high school-skuespill.
Jeg er Doreen!
Herregud!
Jeg ble Doreen Green! Squirrel Girl.
Derfor var jeg...
Jeg ble veldig overrasket.
Som om hodet ditt spretter av og alt blir... konfetti.
Jeg fikk hovedrollen!
Jeg visste du klarte det. Hva sa jeg?
Jeg fikk rollen som Kamala Khan.
Jeg er veldig glad.
Jeg skjelver. Ta telefonen.
Jeg er i sjokk.
Jeg vet ikke hva jeg skal føle.
Hvor er du?
Jeg er noen på bunnen.
-Du er Mike. -Der.
Du er Brunos kjæreste.
Ok.
Jeg er glad, og det er viktig for meg at jeg får være med.
Jeg skjelver ikke. Jeg undertrykker gleden.
Men når jeg kommer hjem, blir jeg...
På telefon... Madis mamma.
-Hei. -Hei. Gjett.
Hva?
Jeg er Squirrel Girl.
Jippi!
Vet det.
Herregud, Madi!
Det er sinnssykt.
Ms. Kyle sa vi skulle være med i Marvel-skuespillene,
og jeg trodde aldri at en som meg fikk en rolle.
Jeg håpet, men ville ikke håpe for mye.
Skjønner?
-Jeg kan ikke håpe på for mye... -Men når jeg ser Squirrel Girl...
Jeg ble overrasket da jeg så henne.
Hun var tykk. Hun hadde kurver,
rødt hår og fregner,
og jeg tenkte: "Herregud. Er det en superhelt?"
Jenta mi!
Gratulerer!
Takk.
Jeg er glad i deg, men jeg må legge på.
Jeg er glad i deg også.
Ha det.
Slik er moren min.
-La oss gå. -Ja, ma'am.
Ni uker til forestillingen
Gå, gå.
Legg fra dere bager og telefoner. Dere trenger bare blyant og manus.
Blokkeringsprøver
Vi begynner. Se på side 26.
Følg med selv om du ikke er på siden.
Greit.
Bri skal klatre gjennom vinduet...
...over skrivebordet og...
"Trenger mat."
"Oppdro jeg datteren min slik?"
"Hva har du å si til ditt forsvar?"
Budskapet i Ms. Marvel om å tro på deg selv først
og å bry deg om selvbildet ditt,
er veldig viktig for tenåringer.
"Ingen vet hvem Ms. Marvel er."
"Du vil ikke at hele skolen skal finne det ut."
De er omgitt av så mye negativitet.
"Og da hun falt ned fra branndøra,
lo jeg meg nesten i hjel."
"Jeg ser det for meg."
"Kaller hun seg 'Ms. Marvel'? Heller Miss Total Katastrofe."
Alle ler.
"Si at noen likte fanlitteraturen min.
Etter dagen jeg har hatt?
Google-varsel! Er jeg på nyhetene?
Ammi, hva gjør du her?
Ammi, ikke her. Dette er superhelt-greier.
Du forstår ikke."
Jeg har likt skuespill siden jeg var barn.
Jeg opptrådte for familien min.
Hele familien min trodde på meg:
"Du blir stjerne en dag. Du klarer dette."
Da jeg ble eldre, siden jeg ennå var interessert,
fortalte en venn meg om Blake High School.
Det er en kunstskole, og jeg var på audition for teater.
Jeg trodde ikke jeg skulle komme inn, men jeg klarte det, og jeg var...
Jøss, jeg var så glad.
Den første uka hadde vi en audition for et skuespill.
Jeg prøvde å late som om jeg visste hva jeg gjorde,
men jeg hadde aldri sett et skuespill...
...og jeg var fryktelig.
Jeg gråt fordi jeg dummet meg ut.
Etter hvert ble jeg veldig engstelig.
Jeg slet mye.
Mamma tok meg ut av Blake.
Jeg ble skrevet inn på Brandon.
Da jeg forlot Blake, følte jeg at... Jeg ga opp drømmen min.
Går det bra? Vi begynner.
Men så møtte jeg Ms. Kyle.
Greit, Jessica... hvor hun enn er. Der er hun.
Jeg kunne snakke under fire øyne med Ms. Kyle.
Da vi begynte skuespillet, sa hun:
"Hvordan forholder du deg til figuren, og hva går hun gjennom?"
Ikke tenk på det, tre.
Kan jeg ta innbruddstyver og skurker kan jeg ta deg.
Kamala er rar og morsom.
Hun har noen få venner, og hun liker å bli godtatt.
Hun driver også med skuespill.
Senere skjønner hun at denne fasaden ikke er den hun er
og hvordan hun kan bli akseptert.
Når hun blir seg selv, blir hun akseptert.
Da jeg var meg selv...
I kveld hadde jeg min beste kamp.
...fikk jeg rollen som Kamala.
Ms. Marvel, Jersey Citys nye lokale helt.
Det å gi Briana rollen som Kamala gir henne økt selvtillit
så hun vet hvor bra hun faktisk er.
Drømmene mine er ikke over.
Dette er bare begynnelsen.
Det var en annen vanlig kveld i Jersey City.
Det er feil replikk.
Det var sent på kvelden,
og det skjedde noe i Jersey City Deli.
Åtte uker til forestillingen
Jeg trenger seks stoler.
Sju stoler, jeg løy.
-Sju stoler? -Sju stoler.
En skal være her.
Joey, i denne scenen går du gjennom mens du snakker med dem.
Vi har ikke blitt bedre med replikkene eller forestillingen,
men alle er lettet over å vite hvem figuren deres er.
"Jeg skal erstatte deg, professor M.O.D.O.C.,
M-O-D-O-C."
Figuren min er M.O.D.O.C.
Jeg gjenkjenner meg i ham fordi han er beregnende.
Han vet hva han skal gjøre før han gjør det.
"Jeg hører at dere er de smarteste studentene i Empire State University.
Så dere vil løse dette problemet."
Tavle.
Når jeg bestemmer meg for noe, gjør jeg det.
"Men det problemet er en hard nøtt."
"Nettopp."
"Klassen kan gå."
Sjuende time føler seg mer komfortable,
men sjette time er i høy grad nybegynnere.
Husk, kroppen din skal være åpen mot publikum.
Begynn der hun står opp fra sengen,
så Captain Marvel-, Iron Man-greia. Ok?
De venner seg til prosessen nå.
"Et speil er mest verdifullt når det er knust. Gi hjertet ditt..."
Var det replikken din?
-Jeg var ikke ferdig. -Ikke?
-Det går bra. -Ok.
"Et speil er mest verdifullt når det er knust.
Vær ektefølt, ikke arrogant.
Dere...
-Er det replikken min? -Ja.
Ok. "Vær ektefølt, ikke arrogant.
Et speil er mest verdifullt når det er knust."
Går det bra? Hva er galt?
-Hva gjør du? -Ok.
Jeg prøvde å få en sjanse til...
Jeg vet ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg vet jeg skal strekke ut armen.
Jeg vet hvor jeg skal gå...
Selv om dette er et valgfag og jeg ikke valgte det,
er jeg glad for at skolen valgte det for meg.
Før jeg begynte med dette,
trodde jeg ikke at jeg ville være på en scene og si noe.
Jeg vet ikke. Det er viktig for meg fordi jeg pleide...
Jeg er fortsatt usikker.
Jeg føler at jeg vil rote det til og at alle vil le.
Jeg kjenner meg igjen i Kamala Khan slik...
...fordi hun prøvde å passe inn,
og jeg husker at jeg også prøvde å passe inn uten å lykkes.
Jeg ble født i Bayamón i Puerto Rico,
og som spedbarn fikk jeg kreft.
Jeg lå noen år på sykehus.
Da kreften var borte, skilte foreldrene mine lag,
og vi flyttet til Texas.
Fra da av var det bare jeg og moren min.
Vi snakket et annet språk og var av en annen rase,
så det var vanskelig for oss å passe inn.
Men for rundt tre år siden, flyttet vi til Brandon...
...og jeg møtte Briana.
Ery er min beste venn.
Vi er bokstavelig talt naboer.
Ery lider av mye angst.
Jeg har lidd av mye angst.
Det er veldig vanskelig fordi det bryter deg ned
og får deg til å ikke gjøre de tingene du vil.
Briana er veldig hjelpsom.
Hun roer meg ned når hun er der, når jeg øver.
Hun dømmer meg ikke.
Hun er høylytt, slik at jeg kan være høylytt.
"Det å være helt handler ikke om å føle seg bra
eller se glamorøs ut når du skal redde verden.
Det handler om å fortsette"...
..."å gjøre det rette
-uansett." -..."uansett."
Jeg måtte gå gjennom det selv.
Jeg brukte mange år på å komme meg ut av skallet,
og jeg vil ikke at hun skal oppleve det.
Nå kan hun vise hva hun kan,
og jeg vil at hun skal gjøre det.
Hun lærte meg at det er bedre å skille seg ut enn å passe inn.
Vennskapet hennes er det jeg har trengt det meste av livet mitt.
Hva syns dere om skuespillet?
Fire uker til forestillingen
-Jeg tror... -Jeg liker det.
Hva med deg, Ron? Liker du det?
Kan en av guttene få en rosa kappe?
-Jeg mener... -Hva skjer med treet mitt?
Jeg lager et tre, noe jeg ikke kan gjøre her...
Teatertekniker-elev
...fordi vi ikke får bruke elektriske verktøy.
Så jeg må lage treet hjemme...
...og jeg har ikke så mye å gjøre.
Jeg er bare fyren som lager treet.
Vi skal holde forestillingen som om det ikke var en prøve.
Du kan ha med deg manus hvis du ikke er på scenen.
Greit? La oss gjøre dette.
I dag får ikke ungdommene bruke manus,
så de må lære alt utenat.
Hva? Vent. Det var ikke riktig scene.
Jeg har mange replikker her.
Sjette time har en annen dynamikk.
Jamaul, kom på scenen. Gå hit.
Vi har 12 skuespillere som er nybegynnere...
Der. Perfekt. Dødsbra.
-Men de lærer. -Bør jeg være her? Jeg visste det ikke.
-Vær der. -Jeg har rotet det til.
Du skal få ei utklippstavle. Du kan ha det gøy.
-La oss gå tilbake til du ser i... -Du kan gå herfra.
-Jeg kommer gjennom. -Gå framover.
Hva er første replikk: "Hei?"
-Ja. -Ok.
-Hei. -Hei.
Bruker du de ekstra solcellepanelene?
Nei.
Kan jeg bare...
Kom igjen, Bri.
Mange har flere figurer, så de går langsommere med dem.
"Vet du om kjønnsgapet på skolen, de 15 millioner jentene..."
-Rolig. -Det går bra. Pust dypt.
Jeg husker de små rollene, men de store...
...vil det ta en stund før jeg husker.
"Du er en sterk, uavhengig, modig kvinne,
og du er vakker som du er."
Vi tar en pause. Kom hit, alle sammen.
Så...
...når jeg sa uten manus, mente jeg det?
-Ja. -Ja.
Dere må lese replikkene deres,
spesielt, og blokkering og alt det. Ok?
På kalenderen jeg ga dere, stod det tider etter skolen
da jeg kan arbeide med dere om dere trengte det.
Dette er den første dagen som er slik.
Som i alt dere gjør, gjør øvelse mester.
Klokka ringer om 30 sekunder.
-Ms. Kyle? Er du her hele uka? -Ja.
Timen er slutt.
Jeg er redd. Jeg vet ikke hvorfor. Jeg er aldri så nervøs.
Du er sikkert redd for å rote til første replikk.
Vi begynner.
Scene én: "Begynnelsen."
I sjuende time kan skuespillerne stort sett sine ting.
De er klare.
La meg hjelpe.
Jeg klarer det. Vi ses i morgen. Ha det.
Du er sterk.
De fleste er erfarne.
Er du den nye romkameraten min?
Ja, jeg er Doreen.
Har du møtt Tomás?
Du mener den pene, søte fyren
som snakket til meg på en varm, spørrende og respektfull måte?
Ja.
Det merket jeg ikke.
"De smarte, ambisiøse ungdommene
vil prøve å løse problemet hele natta."
Jeg sa fram replikkene mine fordi jeg ville prøve å få det
så perfekt som mulig istedenfor å rote det til.
I morgen skal jeg koble hjernene deres til min,
suge ut kunnskapen deres og gjøre den til en algoritme.
"Kode" istedenfor "algoritme". "Kode for å erobre verden."
-"Og gjøre den til en uvurderlig..." -Nei, bare "kode".
"Kode for å erobre verden." Du sier: "Ha, ha, ha".
Og gjøre den til en kode for å erobre verden.
Som barn måtte jeg lære bibelvers nesten hver uke.
Og husket jeg ikke de fleste versene, ble jeg straffet.
Jeg satt der og tenkte:
"Hvor lang tid tar det meg å huske dette?
Husker jeg det ikke nå,
hva skjer i kveld når jeg går hjem?"
Det å lære de versene ga meg en holdning
om å måtte si hver linje perfekt.
Og det overførte jeg til teateret.
Én gang til, er dere klare for å lære?
Ja!
-Data! -Vitenskap!
Herlig. La oss begynne.
Slutt.
Bra jobba, dere.
Det var... Jeg likte det.
-Jeg prøvde. -Refrenget var bra.
Men se over replikkene deres,
for noe ble sagt galt, eller deler av replikker ble utelatt.
Men dere hadde en god flyt, så vi ville ikke stoppe dere.
Miss Kyle, får jeg spørre om noe?
Ja visst. La oss sette oss.
-Hva er det? -Jeg har problemer med replikkene.
Skal vi starte med den vi øvde på i dag?
-Ja visst. -Ok.
Er det rekkefølgen eller å huske delen av manus?
Jeg forveksler vanligvis begge klasseromscenene.
Greit.
Noen ganger er det best å nesten summere den.
Hva er poenget med den ene deklamasjonen fremfor den andre og si:
"Denne er først og denne nummer to."
Jeg kan ta en bit av dette:
"Stjelingen hennes". En bit av dette...
I begynnelsen ville ikke Jamaul snakke med noen
og bare ha hodetelefoner på nettbrettet, i hettegenseren:
"Jeg må ta dette faget."
Men nå har han prøvd mye hardere.
-"...ned til stasjonen." -Jepp.
Dere gjorde det tidlig i dag.
Hvis du for fem år siden sa at jeg skulle delta i et skuespill,
ville jeg ha blitt overrasket.
Jeg er sky og nervøs for teateret
fordi jeg ikke vet hvordan jeg skal opptre for folk.
I oppveksten hadde jeg ingen mor.
Jeg vokste opp hos pappa, men han eide et transportfirma
og jobbet veldig mye.
Jeg satt på med pappa i trailerne...
...hele dagen, stort sett, og lange kvelder.
Da jeg ble eldre, måtte jeg gå på skolen.
Mamma og Jamauls pappa er gamle venner...
Jamauls adoptivbror
...så vi tok oss av ham så han ikke kjørte rundt med faren.
Kyles mor kjørte meg overalt.
Hun kjørte meg til skolen, hjalp meg med lekser.
Hun meldte meg på fotball, basketball, friidrett.
Hun var som en mor.
Er det 21?
-Nei, 24. -Tjuefire?
Det kalles 24 fordi Kobe døde.
Kyles familie adopterte meg...
...og han sa: "Jeg skal bli storebroren din."
La oss se hva du kan. Kom igjen.
Da jeg var 16, flyttet Kyle og moren hans til Brandon i Florida.
Én til, én til.
Ok.
Vil han flytte fra faren sin og...
Det var en vanskelig avgjørelse.
Da jeg flyttet til Brandon,
dro jeg fra mange venner og visste ikke hvordan jeg skulle passe inn.
Da jeg valgte fag, sa rådgiveren min
at teater hørtes bra ut, selv om det er nytt for meg.
Jeg visste ikke hva jeg ville lære i teateret,
men jeg gjorde det.
Da han begynte, ville han ikke snakke noe særlig om det.
Etter en stund kom han hjem og snakket mer om det
og nevnte tingene de prøver i klassen,
og han får en rolle.
Bruno er arrogant.
Han er hjernen i gruppa.
-Er du hjernen i gruppa? -Ja.
Jeg har sett at han liker det.
Det tar en stund før jeg føler meg vel sammen med folk.
Når jeg ikke klarer å huske replikkene, hjelper de andre i klassen meg.
Det fins muligheter jeg ikke har sett.
Du spiller alltid kul.
To uker til forestillingen
-Dette blir perfekt. -Det er en streng på denne.
-Ikke tenk på strenger. -Ikke tenk på det.
-Nå skal vi finne rett størrelse. -Ok.
Dette er buksene vi trodde vi kunne gjøre om til shorts.
De er enorme.
Nei, de er de små.
Jeg vet ikke hva jeg skal mene.
Jeg begynte med skuespill da jeg var rundt ni.
Jeg var veldig selvsikker.
Jeg elsket å være på scenen og liksom:
"Se hva jeg kan gjøre."
På ungdomsskolen var det helt annerledes.
Folk sa: "Du kan ikke synge",
eller jeg sa: "Jeg er så tynn og pen",
og folk sa: "Du er ikke tynn eller pen."
Det tukler til hjernen din og får deg til å tenke:
"Hvis disse folka sier det, må det være sant."
Gjør deg klar, for jeg må finne riktig størrelse på jakken.
Prøverommet til høyre har mer lys.
Prøverommet til høyre.
Ja.
Jeg merket at når jeg ikke så meg selv,
var det som om jeg vant, og jeg følte meg supersøt.
Så ser jeg meg selv i speilet og tenker:
"Du er ikke den du tror."
Jeg følte at for å bli skuespiller,
måtte jeg være morsom, på grunn av vekten.
Jeg må si feite-vitser og slikt.
-Jeg er klar. -Vet du at du er klar?
-Ja. -Greit. Én, to, tre.
Ubehagelig lange bukser, men de forkorter vi.
-Det går bra. Vi prøver kostyme. -Ja.
Skal vi ta deg med til speilet?
-Ja. -Der borte.
Greit.
Det å se Squirrel Girl
og lese at hun er fryktløs for seg selv og ikke bryr seg...
...fikk meg til å tenke: "Vent litt."
Dette er kult.
Vi har utformet det nå.
-Hvordan føler du deg? -Bra.
Hun er ikke tynn, og hun kan være superhelt.
Og jeg tenkte:
"Jeg er ikke tynn. Jeg kan være den jeg vil."
Slik, Squirrel Girl.
Det fikk meg til å skjønne at ikke bare endres tenkemåten min,
men det er som om verdens tenkemåte endrer seg.
Hei. Jeg heter Doreen Green.
Greit.
Vi er nok ferdige.
Én uke til forestillingen
Hør her, folkens.
Så...
...hva sa jeg om replikkene deres? Vær hva?
-Høylytte. -Vær selvsikre.
-Det også. -Bra at Haley sa det.
-Det også. -Ja.
Vær selvsikre. Dere kjenner forestillingen. Greit?
-Vi klarer dette. -Ok?
Vi klarer dette. Fint. La oss gå.
Det var sent på kvelden, og det skjedde noe på Jersey City Deli.
-Se! De har våpen! -Å nei! Vi vil dø!
Hun beskytter oss. Hjelp!
Med Ms. Marvel styrker de hverandre.
Og hvis en person ikke gjør det han skal,
fungerer ikke ensemblet.
Og igjen stilte den modige Ms. Marvel opp
og hindret en forbrytelse i å skje på gatene i sin...
Min feil. Beklager.
...elskede by.
Slutt.
Scene tre. Ok.
Briana føler presset ved å være Ms. Marvel.
Alt dreier seg om henne.
-Ms. Kyle... -Ja.
...får jeg se raskt gjennom manuset?
-Får jeg se raskt gjennom manuset? -Nei.
La oss gå.
La oss gå, dere.
Vent.
Jeg tror på deg. Du klarer dette.
Hun og jeg har snakket mye om at hun må få selvtilliten tilbake.
Så jeg var litt mistenksom.
Du verden. Så jeg var...
Kom igjen.
-Jeg var forvirret et øyeblikk. -Nettopp.
Hun virket veldig mistenksom.
-Briana. Bri. -Hun er slem.
Går det bra?
Nei, jeg rotet det til...
-Det er fint... -Nei.
-Det går bra. Det er bare en prøve. -Nei.
Hun og jeg snakket hovedsakelig om karaktertegningen...
...som kommer når hun legger bort manus og er seg selv.
Kom ut, alle sammen.
Jeg vet dere kanskje ikke føler det,
fordi dere alt sier at det ikke gikk bra. Det gjorde det.
Vi kan forestillingen, bare ikke replikkene.
Hør etter, og det gjelder alle andre i scenene.
Tenker dere: "Det er to replikker til jeg har en replikk,
og de kommer ikke dit. Få bare si min."
Ok? Flytt scenen.
Skjønner dere? Ok?
Vi blir sent ute. Du verden.
Jeg bryr meg ikke.
Jeg gjør det. Jeg er alltid sent ute til dette faget.
Men jeg vil også huske replikkene. Jeg vil være sikker på...
Vi er begge dårlige til å lære ting utenat.
Blokkering går greit.
Men når jeg ikke skal gjøre noe,
det ikke er spesifikt, tenker jeg:
"Nå kan jeg vise meg fram og gjøre det jeg kan."
Men jeg blir så redd at jeg ikke gjør det.
Jeg er hovedpersonen så jeg føler at jeg må...
-Du har ansvaret. -Ja.
Én dag til forestillingen.
Skrivebordet er der borte. Gå.
Det må jobbes mer med treet.
Teaterteknikk-elev
Trær skal ikke være i to deler, tror jeg.
Og jeg har aldri sett et hvitt tre, så...
Det må males og settes sammen.
Dette må gjøres for å få et vellykket tre.
Vent.
Framføringen er i morgen.
Det er sinnssykt. Det kom veldig fort.
Det er ennå mye å jobbe med.
Jepp.
Jeg er klar.
John, pass på å lære deg alt.
Ikke vær der ute og si: "Vent. Hva skal jeg si?" Ser deg rundt.
Du spiller virkelig.
Generalprøvene kan være kaotiske,
men de sier alltid: "Dårlig generalprøve, god forestilling."
Jeg tror på det.
Scene én: "Begynnelsen."
Sted: Empire State University.
Tomás.
Nå skal Doreen møte Tomás.
For søt.
Det er én dag til forestillingen.
Du skjønner ikke. Ingen tar meg alvorlig.
Ingen vet hvem Ms. Marvel er!
Skal hele skolen finne det ut?
Og mamma irriterer meg.
Generalprøvene har hatt en annerledes energi.
-Den klassen var så engasjert! -Innovativ.
-Og dynamisk. -Ja. Unnskyld.
Nå som de sier:
"Slik blir det",
tror jeg begge klassene ser hva de må fokusere på.
John, husk denne replikken.
"Lykke til. Folk vil beundre det."
Det er én dag igjen til oppsetningen,
og jeg og John har problemer med å huske.
Jamauls scenepartner
Jeg var forelsket i henne,
men hun var aldri interessert i meg.
Kamala og du er bare venner, ikke sant?
Nettopp.
Jeg prøvde å vise ham,
om han husket noen av mine replikker,
kunne det hjelpe ham med å huske sin.
"Mike".
Mike, ja.
Ja, Mike, kjæresten min. Hun er utrolig.
Bare gå.
Bare si: "Jeg har sagt tydelig hva jeg mener."
Fint at vi kunne snakke sammen.
Ses i fysikktimen.
Skurk-monologen, smart, vanvittig og null tvil på seg selv.
Etter flere feilslåtte dataeksperimenter
ble jeg den jeg er nå, M.O.D.O.C.
Men jeg vil skifte navn til M.O.D.O.C.
Det er samme navn.
Men nå vil jeg fokusere på erobring.
Navnene er ikke sunne.
Skal vi vedde?
Det er en konkurranse, Joey. Du klarer det.
Joey har hatt en dårlig dag i dag.
Når han blir forvirret, kommer han ikke på rett kjøl igjen.
Klokka ringer straks.
Du må ikke presse deg slik til å si alt helt riktig.
Du er for hard mot deg selv. Jeg har sett deg klare det.
Jeg klarte ikke å uttrykke det som foregikk.
Hvis jeg glemmer en replikk, tenker jeg på det som om jeg var meg selv,
og noen sa det til meg og hvordan jeg ville reagere.
Må komme meg på beina som alltid.
Fortsette.
Du klarer det, Joey.
De vil høre deg fra Mars.
Dagen for forestillingen
God ettermiddag, Brandon High School.
Guttebasketball, bankett for sesongavslutningen i dag.
Svar utbes til trener Ludwig.
I kveld er det en stor teaterkveld på skolen. Kom og se på.
Se dramaelevene portrettere Squirrel Girl og Ms. Marvel.
Kl. 19.00. Fem dollar per billett.
Det blir utrolig.
Vi ses i kveld.
-Lekebåt. -Lekebåt.
-Båtleke. -Båtleke.
-Irsk. -Irsk.
-Armbåndsur. -Armbåndsur.
-Rødt lær, gult lær. -Rødt lær, gult lær.
Med teater er det alltid en risiko.
Du vil ikke dumme deg ut på scenen.
De skal føle at de gjorde sitt beste.
Samtidig er det high school-teater.
De må gjøre det og ha det gøy.
Jeg er nervøs. Jeg har sommerfugler i magen.
Jeg er bekymret for scenen min med John...
...for da er søkelyset på meg.
-Hvordan føler du deg? -Redd.
Samme her.
Er dette greit som scenesminke?
-Ja. -Jeg er redd for at det ikke er det.
Scene ti er en av de verste scenene,
for noe vil skje, og jeg tenker:
"Hva slags replikk er dette? Jeg er forvirret."
Så det virker som om jeg ikke vet hva jeg gjør.
Klokka er 18.29, og det er 30 minutter til...
Herregud! Det er 30 minutter til det begynner.
-Hva er du bekymret for? -Jeg vet ikke.
Jeg er nervøs...
Jeg vet det er vanskelig.
Men du klarer det.
Hvis du roter det til... Briana, se på meg...
Det er ikke verdens ende. Skjønner?
Ja, mamma.
Folk er ikke perfekte. Skjønner?
Ok?
-Du klarer dette. -Hør på meg.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Briana er redd, og jeg håper
jeg kan gi henne støtten hun gir meg.
Scene fem er Kamalas soverom, og det står at det er like før der.
Scene seks er første bytte.
Nei.
Alle er anspente.
Regissør
Vi prøver hardt. Folk må slappe av.
-Skrivebordet skal være her. -Tre minutter!
Jeg vil sørge for at alle vet det,
-vær høylytte. -Vær høylytte.
Jeg har aldri spilt foran et så stort publikum.
Jeg opptrer sjelden for klassekamerater.
Det er et stort publikum. Jeg er glad.
"Kor-ekorn"
-Tre minutter. -Dan.
Det er et par minutter til forestillingen,
og nå er jeg nervøs for å glemme replikkene mine.
Nå som forestillingen nærmer seg, blir jeg kjempenervøs.
Den er der ute, Dylan.
Men roter folk det til i kveld, improviserer vi og gjør vårt beste.
Vi må gå.
-Gå. -Jeg blir plassert.
Det er mange der ute.
Jeg tror det går kjempebra.
-Skal vi gå? -Ja.
-Tror jeg. Kom igjen. -Én, to...
Her kommer hun.
I dag, kjære venner, skal vi presentere et enestående drama.
Doreen møter Nancy.
På sovesalen!
Ja, jeg heter...
Ikke Squirrel Girl!
Jeg er Doreen.
Jeg kom på college for å finne livslangt vennskap.
Jeg kom for å studere med professor Brightmind.
Jeg også. Han er visst den beste på sitt felt.
-Engasjert! -Innovativ!
-Og dynamisk! -Og dynamisk!
Jeg var redd for pinlige øyeblikk,
men hver gang jeg går på scenen, får jeg økt selvtillit.
Hallo, klasse.
Dere er visst de smarteste elevene på Empire State University.
Jeg vet dere kan løse problemet... til i morgen.
-Hva? I morgen? -I morgen?
Min favorittrolle var Joey.
Han var under stort press med å prøve å huske alt.
Jeg gjorde det Ms. Kyle ba meg om,
og glemte jeg en replikk, improviserer jeg. Det gikk.
Nå tar jeg evnene deres og hersker over verden!
Ikke så fort!
-Doreen? -Doreen?
Doreen Green!
Ja, og...
Squirrel Girl!
-Hva? -Å, takk i massevis!
Jeg er forbløffet.
Jeg finner ikke noe annet ord fordi det gikk så bra i kveld.
Hva med en konkurranse?
Nei!
Jeg tror jeg har blitt mye bedre.
Ikke noe må være perfekt, for feilene dine gjør deg spesiell.
Jeg føler meg så...
Squirrel Girl er så kroppspositiv...
...og styrker kvinner, og jeg er stolt over at jeg spilte henne.
Forestillingen betyr mye mer for mange av oss.
Jeg kjenner meg mer igjen i det enn i andre stykker...
Det gir bedre gjenklang hos oss.
Hva gjør du hvis noen prøver å knuse drømmene og individualiteten din?
Gjør det som skremmer deg mest.
Doreen, vil du gå ut med meg?
Ja!
Dans!
Squirrel Girl, superhelt!
Hun er fantastisk! Hun er positiv!
Squirrel Girl! Se opp! Her kommer Squirrel Girl!
Slutt!
Slå skurkene!
Hva gjør jeg?
Herregud! Herregud! Herregud!
Au!
Ikke prøv deg, tre.
Kan jeg ta innbruddstyver og skurker, kan jeg ta deg!
I kveld hadde jeg min beste kamp.
Det er sikkert på nyhetene nå.
"Ms. Marvel, Jersey Citys nye lokale helt."
Ingenting?
Som de sier: "Skal noe gjøres riktig, gjør det selv."
Det er mange lys der oppe.
Jeg rørte meg mye, sa mye, husket mye.
Det var mye.
Men jeg nøt hvert sekund.
Kamala, angående naturfagsprosjektet ditt...
Takk, Ms. Norris.
Jeg skal bli tidsnok ferdig. Ha det.
Jeg trengte ikke bekymre meg.
Jeg fikk så avgjort tilbake selvtilliten.
Jeg var snikende og modig.
Jeg var supersterk. Ja! Jeg slo til!
Sett ut bordene.
Bordene, dere.
Vent.
Vi har jobbet med dette i månedsvis, og vi var forberedt.
Jeg føler at Kamala tar meg for gitt.
Vi har vært venner i evigheter.
-Å ja? -Hun er utrolig,
men hun legger ikke alltid merke til ting.
Vi visste at noen ville glemme en replikk.
Bare si: "Ja, kom igjen."
Ja. Kom igjen.
Jeg var forelsket i henne,
men hun var ikke interessert i meg.
Hun har en deltidsjobb.
Men skulle vi improvisere så raskt som mulig,
ville det ikke virke som noen gjorde feil.
Vi ses i fysikktimen.
Takk, Gabe, for at du hørte på meg.
Jeg håper Kamala er trygg, på en vennemåte.
Jeg tror de likte det.
Folk har ledd og blitt rørt.
Ms. Kyle er stolt av oss.
Det var min første gang på scenen.
Jeg visste ikke hva som ville skje.
Jeg visste ikke om jeg ville bryte sammen, besvime eller noe.
Bruno, klar?
Hei, jeg heter Kamala.
Jeg har hørt mye om deg.
Hei. Jeg om deg også.
Nakia og Bruno snakker om deg hele tida.
Jeg trodde jeg skulle rote det til ti ganger, men jeg gjorde ikke det.
Og jeg er glad for at vi samarbeidet.
Vi ble en familie da vi gikk ut dit.
Er dette speilet som viser hvem du er?
Vær deg selv, Kamala. Si det som det er.
Være meg selv?
Etter å ha spilt Ms. Marvel vet jeg at jeg syns for dårlig om meg selv.
Selvbildet mitt er for svakt.
Det burde jeg ikke.
Jeg trodde aldri jeg ville spille en hovedperson.
Men å være helt handler ikke om
å se glamorøs ut mens du fanger skurker.
Det handler om å gjøre det rette uansett.
Jeg kan være selvsikker neste gang
og ikke bryte sammen.
Herregud!
Bra jobba, Joey.
Jeg er kjempestolt.
Meldingene var dødsbra.
Rektor på Brandon High School
Jeg hørte bemerkningene fra publikum
og latteren og humringen.
og du så forholdene som oppstod mellom dem.
Du så selvtilliten og gleden.
Jeg elsker forbindelsen mellom Marvel-historien
og livet til tenåringer.
Vær så god. Fra meg og faren din, og dette er fra Nana og besten.
Det lukter godt.
-Jeg er glad i deg. -Jeg er glad i deg.
-Du var så flink. -Takk, mamma.
Du var flink.
Han kan ikke bli bedre enn det.
Han fant noe nytt og liker det, så jeg tror han vil gjøre mer av dette.
Da jeg begynte med faget,
visste jeg ikke hvordan det var og ville gjøre som de andre.
Men jeg har begynt å føle meg komfortabel.
Skal hele skolen finne det ut?
Feil vei! Du gikk inn i veggen.
Bang, rett inn i veggen.
Jeg tror jeg er flink til å spille,
og jeg vil ta drama neste semester.
Vil du at hele skolen...
...fordi Ms. Norris, som alle disse, bare...
Som lærer...
...vil du at studentene dine skal vokse.
Som mattelærer så jeg det på tallene.
Du så det på testresultater.
I dramaklassen er det annerledes.
Det handler om selvtillit.
Om å lære replikker.
Det handler om å hjelpe andre.
Det å jobbe med ungdommene har gjort meg mer oppmerksom på
hva jeg prøver å gjøre som lærer...
...og å skjønne hvor viktig det er for meg...
...at elevene lærer noe.
Etter å ha snakket med noen av ungdommene
virker det som om de har lært...
...mer om seg selv.
Tekst: Jon Ivar Sæterbø