Mitt første mål var å komme meg ut.
Planen var å forlate ESP i stillhet.
Det handlet bare om å flykte og bevare familien min.
Men da jeg innså at mange kvinner jeg vervet, var involvert i DOS-
-ble jeg rystet på et helt annet plan.
Jeg bestemte meg for å ringe folk og få dem ut.
Det var delvis for å stoppe brennmerkingen.
Jeg vervet så mange til ESP, så jeg føler et ansvar.
Du må si til henne at du ble vervet basert på en løgn-
-og vil ha tilbake bildene og videoene før du går til advokat.
Man føler at man må komme seg ut.
De følelsene beskytter en. De er en del av å være menneske.
Hun er visst mer ute enn..., og de krangler om det.
- Hun trenger støtte. - Ok, jeg følger det opp.
Det går bra. Vil du hjelpe andre å komme seg ut?
- Hun vet om brennmerkingen nå. - Forlater hun ESP?
Jeg vet ikke hva hun har sagt om det.
Når man sier det til folk, blir de opprørt.
"Gikk du med på å være slave?" "Ja, men det var en øvelse."
"Det er ingen øvelse. Du er noens slave. Hva betyr det?"
Mange er bekymret for India.
- Ja. Vi får snakke med Catherine. - Ok, flott.
- Foreldrene er veien til barna. - Ja.
- Hallo? - Hei, mor.
Bonnie ringte meg. Hun var involvert i NXIVM.
Hun sa at hun var ekstremt bekymret for India.
India var en av hennes nærmeste venner.
Og hun sa: "Du må redde henne."
Jeg sa: "Jeg antok at India ville våkne selv en dag."
"Jeg ville respektere henne og ikke kritisere hennes valg."
Hun sa: "Jeg vet ikke om du vet hva som egentlig foregår nå."
Det er visst en hemmelig organisasjon i NXIVM.
Det er et søsterskap der de lar seg verve til lydighet på livstid.
De må gi fra seg utpressingsmidler mot seg selv eller familien sin.
Og de brennemerker jenter.
- Sa et vitne det? - Ja.
Det er så hinsides...
Det er ikke mitt barn, det er ikke noe mitt barn ville gjøre.
Jeg følte at India var som en lillesøster.
Jeg møtte henne på Mark og Sarahs introkurs.
For oss hjelper det å vite hvem dere er og hva dere ønsker.
Hun var veldig elskelig, men ganske sjenert.
Og jeg likte henne kjempegodt-
-men vi ble ikke nære venner før hun begynte å gjøre mer ESP-ting.
Hva sliter du mest med?
Troen på meg selv.
Jeg tror jeg er redd for å mislykkes.
I begynnelsen følte jeg at hun tok til takke med et lite liv.
I ESP begynte hun å blomstre.
Jeg tvang ikke Stripe Path på henne, men da hun sa hun ville gjøre det-
-ville jeg ta henne under min vinge og veilede henne.
Jeg mente vi kunne gjennomgå det sammen.
Men jeg begynte å se faresignaler med India.
Jeg så at hun telte kalorier. Det virket som om hun sultet seg.
Jeg tok henne i å lyve, noe som var rart for meg.
Og så sa hun at hun skulle flytte til Albany.
At hun hadde jobbet på et hemmelig prosjekt med Keith og Allison.
Jeg tror at India er i fare. Så jeg tok kontakt med Catherine.
Jeg snoker aldri i folks ting.
Så jeg har motstridende følelser, for jeg krenker privatlivet hennes.
Men om noe av det kan hjelpe oss å få henne ut, vil jeg gjøre det.
- April 2016. - Ok.
- Hadde hun flyttet dit ennå? - Hun flyttet til Albany i mai.
Hun tok intensivkurs og ble der.
Hun skrev en del notater.
Jeg vet ikke om noe av dette kan gi innsikt...
- Får jeg se? - S på alt sammen.
"Personlige mål resten av livet mitt:"
"Jeg vil gjøre fremtiden bedre, for jeg har en visjon for verden."
"Jeg vil jobbe hardt nå for å beskytte uskylden i verden."
"Jeg vil ikke være en kvinne som lever sitt liv..."
- Er det "fakta" eller "frykt"? - Frykt?
Her snakker hun om motivasjonen.
"Hvordan bruker jeg en lavkaloridiett som et verktøy"-
-"for å bygge den personen jeg vil være?"
"Planlegg pantoppskriving. KR. Prat. Løfte."
- Jaså? - Står det der?
Herregud.
KR-intimitet.
- KR... Er det Keith? - Ja.
Kvinnene avlegger et løfte til Keith.
De tror at han gir dem en sånn gave at de hjelper seg selv.
De bærer et kjede som symbol på løftet.
- Ja, et kjede. - Kjede.
Dette er India. Hun er så søt.
- Det er den India jeg kjenner. - Ja.
- Hun later som om hun mediterer. - Ja, hun var alltid så nesevis.
Det er før ESP.
- Og så... sekt. - Det er nyligere. Ja.
Jeg var bekymret for atferden hennes.
For hun var distrahert og brukte to telefoner hele tiden.
Jeg prøver å finne en grunn.
Jeg trodde hun var så glad og veltilpasset som barn.
- Det er sånne folk de velger. - Hva?
Folk prøver stadig å si det er fordi man er skadet og sårbar.
Nei, de velger vellykkete folk som er lette å komme overens med-
-og kan få ting gjort. Dem vil de ha i sekten sin.
Spesielt om man vil ha troverdighet. Se her.
Hun er vakker. De velger vakre folk også.
Folk forstår ikke hvordan det er å være med på dette.
Hvordan kan man det?
Derfor er det aller viktigste at folk får fortalt historien sin.
Etter at jeg forlot DOS, har jeg merket at folk lett grupperer ting.
Dette er dårlig, eller dette er bra.
Jeg har en tendens til å veie kompleksiteten i hele situasjonen.
Hva er manipulasjon, og hva er samtykke?
Hvilke motivasjoner er rene?
Og jeg vil ikke at du skal få vite hva jeg heter eller se meg-
-fordi jeg ikke vil defineres av dem som dømmer meg for valgene mine.
Alle kan ta beslutningen jeg tok.
Alle kan være Jane.
Så jeg tar det fra begynnelsen. Før jeg ble en del av DOS.
Jeg bodde i New York og prøvde å lykkes som frilans filmskaper.
Jeg hadde fått arbeid, men ble ikke nødvendigvis lykkeligere.
Jeg våknet usikker på hvorfor noe fortsatt manglet.
Og jeg følte meg ensom og slet med visse vennskap med kvinner.
Da jeg møtte Rachel, endret det seg.
Jeg ville lage en dokumentar om en kvinnelig urban bonde-
-og noen sa: "Jeg vet hvem du leter etter."
Hun var så ærlig og virket så komfortabel med seg selv.
Vi fikk en umiddelbar forbindelse.
Det høres enkelt ut, men jeg likte henne og ville ha henne i livet mitt.
Hun sa: "Jeg er involvert i noe jeg tror du vil være interessert i."
"Det forandret livet mitt."
"Men det er veldig fortrolig, og du må gi meg en pant"-
-"for å bevise at du ikke vil dele noe av informasjonen med andre."
Jeg sa: "Tuller du?" Hun sa: "Hva er du så redd for?"
"Om du stolte på deg selv, ville du aldri bryte løftet ditt."
"Ser du at dette muligens er grunnen til at du svikter ellers i livet?"
"Du stoler ikke på deg selv."
Så jeg ga henne videoer og bilder-
-et brev til broren min om at kjæresten var utro mot ham-
-og passord til alle sosiale medier.
Hun godtok det, og så fortalte hun meg om DOS...
Men hun kalte det løftet.
Det var et løfte om å vokse hinsides unnskyldninger og utfordre frykt-
-og akseptere henne som min lærer og veileder.
Men det ville kalles noe mer kontroversielt: mester og slave.
Det gjorde meg paff.
Det overrasket at en svart kvinne gikk med på dette.
Og jeg var sjokkert over at hun aksepterte dette.
Hun sa: "Stol på meg. Jeg har vært gjennom mange reaksjoner på dette."
Og så sa hun: "Du er allerede en slave for frykten din."
"Det vi trenger for å være sterkere kvinner,"-
-"er å fokusere på hvordan man bryter ned frykten."
"Så du er min slave, men det er for deg."
Hun ga meg en mulighet til å være venn med en kvinne på en dyp måte.
Hun tilbød meg en verden der jeg var ærlig med meg selv og fornøyd.
Jeg kunne ikke si nei.
Så jeg flyttet til Albany i to uker-
-noe som ble til fire uker.
Og så ble jeg bare.
Sånn begynte det.
MÅL FOR SOMMEREN 2016
Hun ba meg skrive en liste med mål. Et av dem var å gå ned i vekt.
Hun sa: "Jeg konfererer med min mester, som er din stormester."
"Vi mener at det er et veldig bra sted å begynne."
"Å gå ned i vekt er en håndgripelig måte å se dine begrensninger."
"Det er én port til din egen utvikling."
Da begynte kaloritellingen.
Mester, får jeg 205 kalorier?
Mester, får jeg 75 kalorier? Mester, får jeg 45 kalorier?
Jeg måtte be om alle kaloriene. "Mester, får jeg 84 kalorier?"
"Mester, får jeg 92 kalorier?"
Jeg vil bygge et forhold til kroppen som er ømt, snilt og bevisst-
-og ikke bruke mat som en flukt fra ubehag.
Det er noe jeg må jobbe med konsekvent for å utvikle meg selv.
I Albany våknet jeg kl. 06.00 og tok en én til to minutters kald dusj.
Så var det meditering eller skriving, lage frokost, måle alt-
-ta bilde av det, be om tillatelse.
Jeg gjorde redigeringsarbeid.
Lunsj, måle kalorier, mer arbeid, og være klar for beredskapsøvelser.
BEREDSKAP
Det var når man fikk en tekstmelding fra mesteren sin.
Man svarer "klar, mester", og man må svare innen ett minutt.
Man må være klar når som helst.
Det handlet om å måtte stå til ansvar overfor noen-
-og en rutine man måtte utføre hver dag.
Ting du ville gjøre.
Det var noe med det som var veldig gøy.
Det var som jeditrening.
Jeg øver på disiplin fordi jeg ønsker å stole på at jeg gjør det jeg sier-
-uansett hvor fælt eller ukomfortabelt det føles.
Jeg vil være en venner kan stole på og være en person jeg beundrer.
Dette er en livslang forpliktelse. Ingen vei tilbake.
Gjennom hele opplevelsen-
-har jeg ikke full forståelse av hva DOS er.
Jeg vet ikke hvor mange det er.
Og Rachel gjør det klart at jeg aldri må snakke med noen om det.
Jeg får vite hvem stormesteren er når jeg viser hva jeg er god for.
Før jeg møtte deg, spurte noen meg-
-hva jeg ville gjøre i karrieren om jeg kunne gjøre én ting.
Jeg sa: "Jeg ville endre måten unge kvinner tenkte om seg selv."
Jeg visste hva jeg ikke ville være, men ikke hva som skulle erstatte det.
Allison var veldig interessant.
Hun virket veldig selvbevisst og ærlig om sine egne svakheter.
Med tanke på hvor jeg føler at jeg er i reisen min akkurat nå-
-så føler jeg meg som en ung student.
Hun var veldig snill med meg.
Hun drev med en slags dulling.
Hun tok meg med til New York City for å shoppe.
Hun fikk meg til å kjøpe veldig tynne jeans.
Det føltes som at en storesøster sminker en, eller noe.
Jeg antok at Allison var Rachels mester og min stormester.
Hun snakket om et kvinnekollektiv-
-som skulle bygge et bedre selv og lage en bedre verden i prosessen.
Vi kunne være tusenvis av kvinner, millioner av kvinner.
Det er et fint kall.
Og nå vet jeg at det er andre kvinner.
Dette er den flotte og fantastiske India.
- Er du glad? - Jeg er glad.
India var den første kvinnen som ble avslørt å være en av mine tanter.
Hun var i DOS, under Allison.
Da jeg møtte India, husker jeg at hun sjarmerte meg.
Du vil drepe den.
Jeg var så lettet over å ha noen å snakke med om DOS.
Så jeg følte meg nær henne.
Du har en interessant bakgrunn med kongelige og berømmelse.
Hvordan var det?
Ja, jeg har en bisarr bakgrunn. Bestemor er en prinsesse.
Hun er i slekt med den britiske kongefamilien og tsarene i Russland.
DYNASTIET
Og så har jeg en helt annen side, som er mer moderne og Hollywood.
Far og mor er fra den bransjen.
Hei, pappa.
- Ha en fin kveld, vennen. - Elsker deg, mamma.
Bakgrunnen min og hvordan jeg ble oppdratt, er et privilegium.
Jeg tenkte alltid: "Hva gjør du med det?"
Mange folk har stigmaer om hva det betyr å komme fra sånne familier.
Men det er ikke nødvendigvis sant.
Folk vil være bedre og gjøre gode ting i verden.
Det var det jeg alltid ønsket å gjøre, finne ut hva jeg synes er bra-
-og bruke det privilegiet jeg hadde for å uttrykke det.
Jeg snakket med India. Hun mener at det ikke er noen ofre her.
Alle kan ta sine egne beslutninger, det er samtykkende-
-og hun bør få leve som hun vil.
Og jeg spurte rett ut: "Er du brennemerket?" Hun løy ikke.
Hun innrømte at hun var brennemerket og mente det var vidunderlig.
Hun sa: "Mor, jeg har aldri følt meg så glad og målbevisst."
Før jeg ble med i DOS-
-så følte jeg ikke at jeg hadde evnen til å tro på noe...
...utenom å kjøpe og bruke og være i karrierejaget.
I Albany fokuserte vi på noe veldig genuint.
Det var så håpefullt. Og samtidig veldig vanskelig.
Hver dag måtte jeg fylle ut et skjema på slutten av dagen-
-og se på alle feil jeg hadde begått dagen.
Hvordan påvirket det deg? Mesteren din, stormesteren, folk rundt deg?
Jeg tenkte på hva jeg kunne forbedre.
Og om man gjorde noe ille, var det et brudd...
Det vil si at man har brutt mot seg selv.
Fordi man gjorde noe som er mot ens egen moral og verdier.
Og man må finne ut hva sviket er og hvordan man fikser det.
Man må finne på konsekvenser...
...som ble kalt botsøvelser.
Hva er botsøvelsen for å reagere på frykt ved å gi etter for sinne?
Jeg skal våkne kl. 05.00 og stå i ti minutter.
Hva er botsøvelsen for å reagere voldelig på egen smerte?
Faste neste dag.
Ved å påta seg denne selvpåførte straffen-
-trente jeg meg til ikke å fortsette med den atferden.
Jeg ble fortalt at mangel på lydighet viser hvor man svikter.
Og jeg begynte å lure på om hvis jeg var mer lydig-
-så ville jeg faktisk lykkes mer i livet.
Du trenger større konsekvenser.
Du må be meg om tillatelse hver gang du sender melding.
Om du ikke sender meldingen til meg før du sender den-
-får du ris. Forstått?
At du ikke svarer med en gang, er et problem.
- Ja, mester, jeg forstår. - Dette må prioriteres.
Ja, herre, det skal det.
Jeg ble bedt om å gå stadig mer ned i vekt.
Og Rachel ba meg om mer pant, flere videoer, bilder og dokumenter.
Jeg sa at avtalen ikke var sånn. Og hun sa: "Jo, det var den."
"Da du godtok meg som mester, sa du: 'Jeg underkaster meg deg i alt.'"
"Venn deg til det. Sånn blir resten av livet."
Mange ganger vurderte jeg hele prosessen.
Man føler at det er latterlig.
Jeg hadde noen samtaler med Allison.
Og hun sa at alt jeg friket ut om, var min frykt og begrensninger.
Og hun sa: "Du er så innbilsk."
"Stoltheten din er som plastfolie over øynene dine."
"Alle ser det utenom deg."
"Du er mye mer enn dette, men vil ikke gi slipp"-
-"på tilknytningen til ditt eget ego."
Det var da jeg kom til et vendepunkt.
Enten måtte jeg fortsette å lide meg gjennom det, eller ta meg sammen.
Det var også da jeg ga opp å kjempe.
Når man utfører disse øvelsene, overvinner man frykt.
Man fjerner bånd til lidelse og erstatter dem med glede.
Man får et forhold til smerte, så man får en dyp samvittighet.
For når man har en samvittighet, merkes den av smerte. Og den er bra.
Sannheten er at når smerte ikke lenger knyttes til lidelse...
Ja, vi har mer smerte i livet, men ingen lidelse.
Dette er verandaen min. Jeg elsker dere og savner dere. Stort kyss.
Forholdet mitt til India utviklet seg over tid.
Jeg så henne gjennomgå lignende emosjonelle ting som meg.
Man merket om noen gråt...
...og opplevde disse berg-og-dal-banene av følelser.
India endret seg på samme måte som meg.
Om jeg kan trykke imot det jeg er redd for-
-vil jeg nok føle meg mye mer stolt av det jeg etterlater meg.
India sendte meg en melding.
Hun sa at hun ikke hadde hatt mensen på ett år-
-og at håret hennes falt ut.
Så hun gikk til legen.
Legen sa at hun hadde livmorslim- hinnen til en kvinne midt i 40-årene.
Hun satte evnen sin til å forplante seg i stor fare.
"Du trenger psykisk pleie."
Jeg tror at Nippy og jeg følte oss ansvarlige for å få India ut-
-for vi var der på hennes første introkurs.
Vi ledet henne inn i det.
Så da Catherine ringte meg-
-sa jeg at vi ville gjøre alt vi kunne for å få India tilbake.
Nå som jeg har nok informasjon, ser jeg hvordan det hele er.
For Bonnie sa til meg at Keith alltid fulgte med på henne.
Han ga henne signaler fra andre siden av rommet.
Han prøvde å få hennes oppmerksomhet. Hennes instinkt var å holde seg unna.
Og så endret det seg, og hun sa: "Jeg gikk en tur med Keith."
Hun var storøyd, så han hadde fått slått kloa i henne-
-og hun strittet ikke imot mer.
Han manipulerte i bunn og grunn det hele fra starten av.
For så var Allie Mack på et korstog for å bli venn med henne-
-og komme seg unna Bonnie, tror jeg. Ja, veilede henne til Keiths seng.
Jeg skal gjøre alt jeg kan for å få India ut. Jeg lover.
- Jeg tror at vi kan få henne ut. - Jeg vet ærlig talt ikke hvordan.
ALLISON MACKS FØRSTE MØTE MED KEITH 14. NOVEMBER 2006
- Er kunst viktig for deg? - Ja.
Hvorfor det?
Hvorfor er kunst viktig for meg? Fordi det...
Fordi jeg mener at det er...
Fordi så mye av den jeg er, er så knyttet til kunst.
Gi meg et eksempel.
Når jeg ser en film eller et kunstverk-
-eller noe skjer med meg, er det så spennende-
-vidunderlig, salig, lykkelig.
Man kan øve på å fremkalle-
-en ekstrem lykkefølelse over hva som helst.
Vi har metoder, spesielt i 2C, som går...
- Hva er 2C? - Det er et av intensivkursene våre.
- Hva kalles det nå? - Sivilisasjoner og humaniora.
Hva om kunstneriske bestrebelser var falske?
Hva om kunst bare var en unnskyldning for de som ikke kan gjøre?
Det er det iblant.
Den største spenningen du har følt, har du uavhengig av kunst.
Men du må skille deg fra tanken om at det kommer fra kunsten.
Om du føler at kunst er nødvendig, er det nesten en selvfordømmelse.
Hvorfor er dette emosjonelt for deg?
- Hei! - Det er greit. Hun går nærme.
Ja, ikke sant?
Jeg burde være vant til dette. Det er levebrødet mitt.
For det peker på noe jeg aldri har tenkt på.
Og en del av meg friker ut over å akseptere dette.
Jeg er vant til den selvfordømmelsen. Jeg er komfortabel med den.
Om jeg gir slipp på den troen...
...om at det ikke er kunsten, men jeg som gir meg denne følelsen-
-så må jeg stole på-
-at jeg vil være i stand til å gi meg selv den følelsen.
Det stoler jeg ikke nødvendigvis på akkurat nå.
Det er skummelt, for jeg vil ha den følelsen.
Vil du gi meg en EM? Ikke nå, men en gang.
Jeg pleier ikke å gi folk EM-er sånn.
Jeg vet det ikke er vanlig, for jeg mister dyden min her nå, så...
- Jøss. - For å si det sånn.
Jeg rødmet litt.
Vi har jo gjort litt av det med kunsten din.
Ja, det kjente jeg.
- Takk. - Takk, det var...
- Klemmer du? - Jeg klemmer og kysser.
- Søt stemme. - Takk.
Allison var begeistret for at jeg skulle treffe Keith.
"Du må treffe Keith. Kom på volleyballen."
Hun inspirerte meg til å stille ham et spørsmål.
Hun sa: "Det ville være bra om dere snakket."
- Hei. - Hei.
Dere er her fordi dere ser etter noe jeg vet.
Er det et problem du ikke kan løse-
-kreves det nye verktøy, nye måter å se på ting.
Om vi tok bare et av de problemene som du jobber med i livet...
Og om det kunne løses, hva ville det være verdt for deg?
Hvordan ville det endre livet ditt?
- Det er bra. - Det er det vi selger.
Vi føler frykt fordi det ikke er kjent.
Og det ukjente er skummelt. Og noen av konsekvensene er fæle.
Man kan føle seg elendig, men fortsatt gjøre det rette.
Man kjenner alle de følelsene, og en del av deg er helt rolig.
Fullstendig engasjert. Første gang man føler det, er det fantastisk.
Vil du være en lykkemillionær-
-se på dette som positiv bekreftelse på at du er på riktig vei.
Takk.
Jeg tok kurs som var livsendrende.
Jeg tenkte: "Det kom fra hjernen hans."
Dette føles alltid rart. Takk.
Så jeg forfulgte ham aktivt.
"Jeg vil være din venn. Jeg vil lære av deg."
Om du et øyeblikk kunne tenke:
"Hva ville en god sjel gjøre i det øyeblikket?"
Du kan gjøre det.
Du skriver boken i livet ditt.
Der er definisjonen av helvete som jeg elsker.
- Som er...? - Jeg trodde du visste det.
Definisjonen av helvete er deg den dagen du skal dø.
Den du er, møter den du kunne ha vært.
- Den er god. - Ja.
Vi former den forskjellen hvert øyeblikk. Det er mitt sitat.
- Keith Raniere, 2012. - Nei, nei...
Det er ikke en del av sitatet.
Det er flott.
Jeg følte jeg lært av ham, og han hjalp meg å forstå meg selv.
Og det fortsatte jo lengre jeg kom i læreplanen.
Forståelsen av oss selv som kvinner er formet-
-fordi kulturen vår og språket vårt er dominert av det mannlige prinsipp.
Jeg hørte om JNESS fra Rachel.
Det ble tilbudt kvinner for å utforske-
-hvordan kjønn påvirker vår rolle i samfunnet og forholdene våre.
Det vil ta mye tid å forandre indoktrineringen som ligger under.
Det er et samfunnsforårsaket problem.
JNESS viste oss hvorfor vi gjorde det vi gjorde i DOS-
-for å lære kvinner hva bemyndigelse er utenfor en mannsdominert verden.
Etter JNESS forstår kvinner bedre konflikten mellom menn og kvinner.
Det betyr ikke at de må være underdanige-
-men de må faktisk kjempe for synspunktet sitt.
Det er nytt for kvinner.
JNSS var basert på Keiths ideer, men Pam Cafritz startet det.
Hun var en livsledsager for Keith.
Keith ba meg filme Pam.
Hun var allerede i ferd med å dø av kreft da jeg møtte henne.
Jeg var der da de kunngjorde at Pam var død. Jeg laget minnevideoen.
Hun så alt det jeg ikke ville eller kunne se i meg selv.
Hun sa: "Du trenger ikke å velge det konvensjonelle."
Det var som om hun forutbestemte potensialet mitt.
Så, jeg savner deg, Pam.
Jeg skal fortsette å øve.
Pam trodde på Keith og var hundre prosent med.
Hun stolte hundre prosent på at det var bra-
-og at det virkelig kunne skje.
Pam hadde en forbindelse til det kvinner tar med til verden-
-som er så undervurdert.
Hun anså JNESS som nøkkelen til å låse opp makten de besatt.
Og hun elsket forhold.
Og JNESS fokuserer på å lære kvinner hvordan man er venner.
Jeg så gjennom videoer av folk som snakker om-
-hvor mye hun betydde for dem og hvor høyt hun elsket Keith.
Jeg ble kjent med Pam, og jeg ble kjent med Keith via Pam.
Jeg møtte Pamela for 30 år siden på en skibakke.
Jeg tror at jeg var 26 år.
Han begynte å forklare hva han ville gjøre.
Og jeg husker at jeg så på ham og merket at han var annerledes.
Og han sa: "Bli med meg." Og jeg sa: "Ok!"
Du baner vei, vi baner vei-
-for forhåpentligvis millioner av folk.
Da jeg skapte modulene-
-trodde jeg at mange folk ville gjennomgå disse modulene.
Og folk vil forhåpentligvis få en dypere forståelse.
Det er det det handler om.
Det var et vendepunkt i forholdet mitt til Keith.
Da jeg var ung, så jeg på ulike helter fra historien og sa:
"Jeg ønsker at jeg kunne ha vært der og gjort det."
Og så innså jeg-
-at den tiden er nå, og vi er her, og vi gjør det.
Og alt er takket være deres støtte.
Jeg kunne aldri tenke meg at vi kunne samle en gruppe som står sammen.
Om dere mener at jeg har gjort noe bra, er det viktig-
-for jeg vil gjøre meg fortjent til myndigheten min. Tusen takk.
Han er lederen for en filosofisk bevegelse-
-der menn og kvinner ser beundrende på ham-
-fordi han hadde forandret livene deres.
Men jeg trodde ikke at han var en gud eller en halvgud.
Han føltes kjent.
Han sa: "Du forstår ting jeg forklarer mye raskere enn andre."
"Det er fint for meg."
Jeg var smigret over at han mente jeg var spesiell-
-og at han ville tilbringe tid med meg.
Om du ser på det som hjertets reise...
Kjærligheten begynner med oss. Vi transcenderer kroppen vår.
Så vi har et mer emosjonelt aspekt til kjærlighet.
Det handler ikke lenger om oss, men om den andre personen.
Og til slutt har vi selve kjærlighetsprinsippet.
Iblant ofrer vi hverandre i kjærligheten for kjærligheten selv.
Det ser ikke ut til å tjene deg-
-men det er en handling som tjener et høyere formål.
Kjærlighet er en veldig krevende moralitet.
Forstår du?
Ja.
Jeg husker at jeg var på volleyball etter at alle hadde gått.
Han spurte meg om hva jeg tenkte om forhold-
-og hva slags forhold jeg ville ha til ham.
Han spurte alltid: "Hva vil du?" Det spurte han meg alltid.
Jeg sa: "Jeg vil lære av deg som person."
"Det trenger ikke å være fysisk, men jeg er åpen."
Og så kysset vi.
Det var da det ble et mer fysisk forhold til ham.
Men det var først da jeg hadde gått ned en del i vekt at vi hadde sex.
Han tok meg til et lite bibliotek. Det var arbeidsrommet hans.
Og det var en liten hems.
Vi hadde små øyeblikk.
Jeg følte meg svimmel etterpå, kvalm og skjelvende.
Kroppen føltes rar.
Jeg spurte ham om det-
-og han sa: "Noen er bare veldig følsomme for energi."
"Og det jeg gjør, er å gi deg mye energi."
Allison visste om forholdet mitt til Keith.
Hun sa ting som: "Jeg vet at Keith jobber med deg med kroppsting."
"Enkelte blir forvirret av det, men han prøver bare å hjelpe."
Han fortalte meg mye, og jeg spurte hvorfor han stolte på meg.
Og han sa: "Jeg føler meg så nær deg fordi du har gitt så mye pant."
Det var da fortalte meg at han var lederen av DOS.
Han sa: "Jeg vet hva dere har gjort."
"Og det var min idé. Jeg skapte det."
"Allison er min slave, og jeg er teknisk sett din stor-stormester."
"Ingen får vite at jeg er involvert."
Så jeg sa: "Betyr det at du kan kommandere meg?"
Han sa: "Ja, men det skal jeg ikke gjøre."
Forklaringen på hvorfor han skapte DOS-
-var at han så kvinner motarbeidet av menn i maktposisjoner...
...når de prøvde å gjøre en forskjell i verden.
Og han forklarte at det kunne brukes til å tjene en større visjon-
-om å mobilisere ting vi lærte personlig-
-og anvende det i verden utenfor.
Og, ja, det slo meg at det kunne brukes til å gjøre skade-
-men jeg ønsket å tro, og det er det det handler om.
Jeg ønsket å tro at han var god.
Jeg vet ikke hva som vil få India ut.
Om hun er intim med Keith og han har henne i sitt grep-
-tenker jeg konstant: "Det må være en måte."
Og jeg vet ikke hva det er.
Alt de gjør, er med hensikt.
Og det utgir seg for å handle om vekst, karakterdanning, bånd...
Og så tror de at de er moralens høyborg.
Det gjorde meg mest forbannet. Kom dere ned fra moralens høyborg.
Jeg vil melde Lauren, Nancy og Keith og si: "Ødelegg all panten."
"Jeg går til politiet, FBI, eller så kommer jeg dit..."
Jeg skal ikke si det, men...
Hadde jeg ikke hatt kone og barn, hadde jeg nok vært i fengsel.
For jeg ville ødelegge stedet.
Jeg begynte å undersøke hvorfor brennemerke?
Når et menneske opplever det, tvinger man frem en dissosiativ tilstand-
-om at man bokstavelig talt tilhører et annet menneske.
Vil du se det?
Jeg har sett bilder av det, men om du vil vise meg det, vil jeg se det.
Vi trenger vel ikke å gjøre det nå?
- Catherine? - Jeg snakket med Frank Parlato.
- Snakket du med Frank? - Ja.
Vet du at han har en nettside om å knuse sekten?
Ja, jeg kjenner ham. Han jobbet for Keith.
Jeg fortalte ham om hva som skjedde med India.
Og han kjente ikke til DOS.
Det ville nok være bra om du snakket med ham.
Ja.
Frank Parlato jobbet for Keith og NXIVM.
De skiltes som uvenner, og selskapet angrep ham.
For å slå tilbake laget han bloggen "Frank Report" -
-for å dele nyheter han hørte om NXIVM.
Den gang var jeg på vakt mot ham.
Det er en sak mot Frank fra Keith.
Motivet hans er å prøve å knuse dem før de faktisk kan skade ham.
Han virket veldig hjelpsom, veldig støttende.
Ja.
Vi visste at en ny merkeseremoni skulle skje.
Catherine håpet at India ville lese det og innse: "Dette er ille."
Vi kunne ikke vente. Vi må få denne historien ut.
Og Frank vil skrive om det.
- Hallo? - Frank?
- Ja. - Vet du hvem jeg er?
- Ja. - Ok.
Jeg har et overmål av paranoia akkurat nå.
Alle som har noe med Keith Raniere å gjøre, opplever paranoia.
Om du kan gi meg bakgrunns- informasjon, hadde det vært fint.
Tror du at brennemerkeseremonien er sann?
Jeg vet at det er sant.
Hvordan fant du ut om dette?
Jeg gir deg ikke navn, men én informant gir meg informasjon.
- Hvordan vet du at det er sant? - Hun har bildebevis.
- Er hun brennemerket? - Ja.
Jeg bestemte meg for å fortelle Frank om brennmerkingen.
Det var skummelt, men navnet mitt var ikke tilknyttet.
Så jeg følte meg trygg.
Og nå var jeg en slags borgervakt på oppdrag.
Jeg var så sint og tenkte: "Dra til helvete, du køddet med feil person."
DEL 1: MERKEDE SLAVER OG MESTER RANIERE
KILDER: BRENNMERKING DEL AV RANIERE-INSPIRERT KVINNEGRUPPE
...ET HEMMELIG KVINNEFELLESSKAP...
...MÅ GI FRA SEG "PANT"...
...MED SVIJERN I UNDERLIVET...
Da Frank offentliggjorde det, fikk hele organisasjonen panikk.
Mange begynte å stille spørsmål.
Og det var meningen.
Det var ikke bare å avsløre det, men også å få folk til å dra-
-og få folk vekk fra fare.
DETTE ER SANT. SÅ TRIST OG SANT
Da Frank Report kom ut, var jeg i sjokk.
Jeg visste ikke om brennmerkingen eller Keiths initialer.
For første gang begynte jeg å innse at ting ikke var som de virket.
Så fant jeg ut om et oppdrag en venn hadde fått-
-om å forføre Keith og ta et bilde for å bevise det.
Jeg tørnet skikkelig...
Og Keith ringte og sa: "Går det bra?" Jeg sa: "Nei, jeg føler meg utrygg."
"Utrygg med meg?" "Ja", sa jeg.
Og jeg ville ha svar fra ham.
"Om noe er så bra, hvordan kunne det ha blitt så dårlig?"
"Du sa at ulike mestere har ulike tilnærminger til slavene sine."
"Og jeg må respektere det, noe som ikke ga mening for meg."
Jeg fortsatte å stille spørsmål om hvorfor dette var greit.
Alle argumentene hans var formet rundt hva jeg ville og var redd for.
Men han svarte ikke på spørsmålene. Han er en så god selger...
Jo lenger jeg snakket med ham, desto mer innså jeg størrelsen på sviket.
Det handlet om kontroll.
Akkurat da hadde jeg ikke delt noe med noen.
Og det var en kvinne jeg visste var i DOS.
Vi planla å snakke sammen.
Jeg fortalte henne alt.
Og jeg husker det forferdete ansiktsuttrykket hennes.
Jeg tenkte ikke at jeg var traumatisert før det øyeblikket.
Jeg sa: "Hva gjør vi?" Hun sa: "Vi stikker."
Det åpnet seg et alternativ. "Det er noe jeg kan gjøre."
Jeg var livredd for panten min. Men jeg ville bare ut.
Så vi la en plan om å dra sammen.
Jeg snakket med India før jeg dro.
Jeg ba henne med på en gåtur.
Hun sa: "Jeg hørte at du skal dra." Og jeg sa ja.
Hun sa: "Jeg vil savne deg."
Jeg spurte hva hun mente om det folk sa.
Hun sa: "Jeg føler meg ikke som et offer."
"Jeg har det vanskelig, men føler meg sterkere."
"Jeg føler meg tatt vare på. Så min opplevelse er helt annerledes."
Hun virket veldig sikker på at det hun gjorde, var det rette.
Og hun sa: "Jeg håper du finner det du leter etter."
Når man forlater noe sånt-
-mister man ikke bare minnene og fellesskapet.
Man mister også ideen om hva man kjempet for.
Og den er vanskelig å gjenskape.
Den eneste som kan styre ens liv, er en selv.
Jeg er takknemlig for at jeg vet hvordan det er å gi bort den makten-
-så jeg kan kjenne styrken av å ta den tilbake.
Du samarbeider med forbrytere.
Frank har bare skrevet injurier og har blitt betalt for det.
Jeg vil ikke snakke med deg, for du skader meg og vennene mine.
Det barnet jeg har kjent i 26 år-
-ville aldri bli involvert i eller tolerere det hun deltar i nå.
Aldri i livet.
Hun har overbevist seg selv om-
-at det å bli brennemerket og rekruttert til sex...
...er bra og karakterdannende.
Denne organisasjonen har tatt barnet mitt.
Og jeg vil gjøre alt som kreves for å få henne tilbake.
Tekst: Kay Morten Magelie www.sdimedia.com