HBO uvádí
Touretteův syndrom (TS) je neurovývojová porucha
charakterizovaná bezděčnými pohyby a zvuky,
kterým se říká "tiky", a neexistuje na ně léčba.
Experimenty zobrazené v této epizodě neprováděli zdravotníci
specializovaní na Touretteův syndrom.
Keith Raniere učinil něco, co v dějinách psychologie
a poznatků o lidském potenciálu nikdy nebylo zdokumentováno.
Kvantifikoval strukturu emocí,
podstatu emocí
i to, jak emoce lidi buďto omezují,
anebo posilují.
V ESP jsme vyučovali něco, čemu jsme říkali kontrola stavu.
Dojde ke sledu událostí.
My z nich vyvodíme význam, a na základě tohoto významu
u nás nastane emoční reakce,
což znamená, že si tuto emoční reakci
na základě tohoto významu sami vybíráme. Chápete?
Možná si neuvědomujeme, že si ji vybíráme sami, ale je to tak.
A my děláme s lidmi cvičení zaměřená na to,
aby nad těmito volbami začali mít pocit kontroly.
Takže pokud se něco stane a já mám nutkání mít zlost,
můžu na základě tohoto impulzu jednat a křičet na vás.
Anebo se můžu rozhodnout, že tento impulz nechám bez povšimnutí.
Mohu se tedy rozhodnout, že vyvolám určitý stav.
Mohu tady sedět tak jako teď a říct:
"Jsem naštvaná, to je k nevydržení! Tohle je prostě neúnosné!"
Anebo ne.
SLIB - DRUHÁ ČÁST 3. díl
STIMUL A REAKCE
Proces s údajným vůdcem sekty Keithem Ranierem
dnes vstupuje do druhého týdne.
Raniere čelí řadě obvinění
včetně obchodování se ženami a vydírání.
Těžko se to zpracovává.
Myslím, že to trvá dlouho, a já nemám žádnou terapii.
Říkala jsem si, že by to byl způsob, jak se z toho vypovídat.
Tohle všechno je Keith.
Nepřál si, abychom vyhazovali cokoliv, co napíše.
Když jsme vytvářeli intenzivní kurz,
kreslil to v mém domě na podlahu.
A je v minulosti příčinou B. Událost B, událost A.
Budoucnost.
Takže s minulými událostmi nemáme nic společného.
Nevím, co se tím snažil říct, ale zalaminovali jsme to.
Tady leží 20 let. 20 let učebních osnov.
Pokud si zde představíte sebe,
řekli byste, že existuje i něco, čemu budeme říkat "optimální vy"?
Šlo o to, že měl opravdu výjimečnou schopnost
vyvolávat změny chování.
Nebyla to věda, ale on z toho chtěl vědu udělat,
takže to muselo být reprodukovatelné, ověřitelné, konzistentní a měřitelné.
Mimochodem, tohle dělám úplně spatra. Vymýšlím si to.
Ale nebylo to tak, že by k tomu měl hotové nástroje.
Měl nějakou myšlenku
a pak měl hromadu konceptů,
jejichž části mě začal učit.
Tady jsou Keith a Nancy, je 6:02 ráno.
Takže mi pověz, co je to zodpovědnost.
- Dobře. Zodpovědnost je... - Hezky jednoduše.
Jo. Jsou to příčiny a následky.
Lépe řečeno tvůj podíl na příčině a následku.
Takže je to něco, co můžeš ovlivnit.
Myslel si, že budeme potřebovat jen 20 modulů.
Jenže než program ESP skončil, sepsala jsem 2000 modulů.
Byly to Keithovy koncepce a já jsem je kodifikovala.
Když jsem zahajovala svou profesionální kariéru,
začala jsem hodně přemýšlet o vztahu mysli a těla.
A čím víc jsem se toho dozvídala, tím víc mi docházelo, že nic nevím.
Vždycky mě fascinovalo, kolik toho dokážeme,
když nadřadíme mysl nad tělo.
Slyšeli jste někdy příběh o 50kilové ženě, která zvedla
dvoutunový automobil, protože si myslela, že je pod ním její dítě?
My lidé máme neuvěřitelné schopnosti,
a za správných okolností
dokážeme dosahovat nevídaných výsledků.
Vždycky jsem chtěla vědět, kde jsou hranice našeho modelu.
Chtěla jsem pracovat na chronické bolesti, na poruše příjmu potravy,
chtěla jsem pracovat na řadě věcí.
Keith řekl, že než začneme pracovat s lidmi s poruchami,
chce, abych pracovala se zdravými lidmi,
kteří jen chtějí změnit své chování, protože je omezuje.
Jenže k nám stejně chodili lidé s určitými poruchami a ptali se:
"Pomůžete mi s tímhle?"
A pak se objevil Marc Elliot.
Tiky jsem měl od svých pěti let.
Začalo to mrkáním
a na střední škole se můj Touretteův syndrom velmi zhoršil.
Popsal bych to tak, že existuje svědění a škrábání.
Touretteův syndrom bych přirovnal k velmi nepříjemnému svědění.
A tik přichází ve chvíli, kdy si chcete to svědící místo poškrábat.
Není to tak, že jsem posedlý ďáblem a něco mi pohybuje ústy.
Pohyboval jsem jimi sám. A je strašně těžké se nepoškrábat.
Buzno!
Zkusil jsem všechny možné terapie.
Zkusil jsem neuroleptické léky, velmi silná antipsychotika,
která mají vedlejší účinky v podobě letargie a ospalosti,
takže jste skoro jako zombie.
Nakonec jsem se dostal do fáze, kdy jsem si řekl, že kašlu na léky,
že prostě budu žít svůj život.
Nečekal jsem na žádnou léčbu. Vlastně to bylo přesně naopak.
A protože jsem to neuměl zastavit,
bylo pro mě nejlepším řešením
přimět celý okolní svět, aby mě akceptoval.
Mám Tourettea, mimochodem. Rovnou to tady vypustím, jo?
Lidé se na mě dívají a mají spoustu názorů na to, co jsem zač.
Bylo mi 24 let a mluvil jsem o soucitu a toleranci.
Byl to splněný sen. Navenek.
Uvnitř jsem však pořád neměl klid.
A pak jsem se dozvěděl o ESP.
A co je ze všeho nejdůležitější, nešel jsem tam kvůli Touretteovi.
Opravdu mě ani v nejmenším nenapadlo,
že by tento program mohl mít vliv na mého Tourettea.
Ahoj, všichni. Zůstaňte stát.
Přišla Nancy a pro ukázku zdrojování strachu si vybrala mě.
Zdrojování strachu je návrat ke kořenům vašeho strachu.
V jisté době jste měli nějaký prožitek,
nedokázali jste si ho vysvětlit, a začali jste se ho bát.
Musíte přemýšlet, na jakém strachu chcete pracovat.
A já nevím proč, ale usoudil jsem, že se možná bojím ztráty Tourettea.
Kdybyste za mnou přišli o šest dní dřív a řekli mi,
že se možná bojím ztráty Tourettea,
určitě bych vás praštil nebo vás poslal do prdele.
Jenže my jsme zkoumali strach.
A u mě to nebyl strach ze ztráty Tourettea.
Spíš jsem se bál, že už nebudu ničím výjimečný.
Prošel jsem zásadní proměnou, kdy už jsem se nevnímal jako oběť
tohoto postižení.
Co kdyby člověk zjistil, co způsobuje jeho svědění?
Že je to naprosto odlišné paradigma?
A čím blíž jsem se dostával ke kořeni,
tím víc jsem zjišťoval, že moje svědění začíná slábnout.
Vzpomínám, jak jsem byl jednou na vlakovém nádraží.
Postavil jsem se doprostřed a jen jsem tam stál.
Byl jsem doslova jako všichni ostatní.
Tohle jsem nikdy v životě nezažil.
A nyní přichází chvíle, kdy vám představíme úžasného muže,
který inspiroval tisíce lidí. Marc Elliot!
Děkuji. Když jsem žil s Touretteovým syndromem,
měl jsem možnost vidět, jaké to je, když je člověk úplně jiný
než všichni ostatní.
Ale v roce 2010 jsem poznal amerického vědce a filozofa,
který se jmenuje Keith Raniere.
Ten vytvořil kurzy, které mi poskytly nástroje,
s jejichž pomocí jsem svého Tourettea porazil.
Pokud vím, tohle nikdo nikdy v dějinách nedokázal,
a já jsem teď už asi čtyři roky takový.
A proto jsem tak hodně vděčný
Keithovi, Nancy a NXIVM.
Není to proto, že by mě indoktrinovali.
Prožil jsem strašlivých 24 let.
Co můžete cítit k člověku, který vám poskytl příležitost i nástroje
k vytvoření existence, o jaké se vám mohlo jen zdát?
Když jsem pracovala na Touretteově syndromu,
možná jsem se naučila víc než při všem ostatním.
Takže toto je Marc.
A Marc se nabídl, že nám dnes bude demonstrovat strach.
Takže já tě teď o něco požádám...
Když Marc poprvé přišel do ESP, celý týden jsem ho zkoumala.
Ta oranžová ti moc sluší.
V duchu si říkal: "Jakou nejhorší věc bych mohl vyslovit?"
Takže když mě poprvé uviděl, vypadlo z něj: "Čúza, čúza, čúza!"
A když uviděl Clare Bronfmanovou, vyhrkl: "Prachy, prachy, prachy!"
Výzkum platila Clare,
ale pracovat s dalšími lidmi s Tourettem byl Marcův nápad.
Ahoj. Já jsem Nancy.
Když jsem začala pracovat s lidmi s Tourettem,
žádný velký výzkum o tomto syndromu jsem nedělala.
Nechtěla jsem se totiž zatížit předsudky.
Měla jsem s Keithem jeden 20minutový rozhovor o tom,
jak budu s těmito lidmi pracovat.
A on mi řekl: "Použij veškeré nástroje, které ses naučila.
Nic si neschovávej."
Máš ohledně dneška nějaké obavy?
Obavy?
No, onehdy jsem si říkal, že to možná nevyjde.
- Z toho máš obavy? - Jo.
Takže máš...
Chci vidět, jaký bude výsledek.
Na výsledcích je právě typické, že nevíš, jaké budou,
dokud to celé neabsolvuješ, viď?
Pracuji s řadou různých věcí, ale hlavně s důvěrou.
Dodávám jim důvěru ve spojitost mysli a těla
a v to, co je opravdu možné.
Provedu teď na tobě něco jako zkoumání.
Říká se tomu zkoumání smyslu.
Budu se tě ptát, co máš určitými věcmi na mysli,
protože v mnoha případech jsou ve smyslech rozpory,
a ty jsou příčinou problémů, které nás omezují.
V ESP jsme velmi dobře uměli uchopit stimul a reakci
a oddělit je od sebe.
Zažili jste například někdy, že jste v matčině hlase zaregistrovali
určitý tón a hned jste věděli, že vám hrozí potíže?
A když jste pak tento tón uslyšeli u někoho jiného,
zachvátila vás panika.
Oddělíte-li spouštěcí mechanismus od problému samotného,
už se vám to příště nestane, a navíc zapomenete, že se vám to kdy stalo.
Takže jsem i v případě Tourettea nejprve odhalila původní impulz
a pak jsem oddělovala stimuly a reakce tak dlouho,
až nad nimi pacient získal kontrolu.
Když říkáš: "Cítím, že potřebuju mrknout," co tím myslíš?
Když mi vyschnou oči, mrknu. Ten pocit se nijak neliší.
Neliší? Jenže někdy to uděláš hodně...
- Jako že hodně zatlačím, jo. - Jak poznáš, kdy máš udělat tohle?
Říkalas, že tady míváš takový pocit. Jak je to teď?
Pořád ho cítím, ale není tak silný.
Necítím nutkání na tik. Pořád tam je, ale dokážu ho ovládnout.
Ani jsem si nevšimla, že mám to nutkání pořád, ale...
- Ale ne tolik. - Mnohem míň.
Můžeme na tom ještě pracovat. Ale dnešek byl hodně dobrý.
To je neuvěřitelné. Fakt jsem nevěřila, že to bude fungovat.
Máme úžasné výsledky.
Ale pořád tu převládá pocit, že nemáte dostatečný kredit.
Když nefungují konvenční řešení,
možná pomůže nekonvenční myšlení.
Určitě se u toho nedělaly dvojitě slepé testy.
Ale pravda je taková,
že někdy se člověk uchýlí k věcem, které jsou něčím jedinečné.
Bylo to doslova hmatatelné. Výsledky mluvily jasnou řečí.
Otázka nestojí, jestli lidem dokážeme pomoci.
My už teď víme, že pokud dáme někomu zelenou,
nebude už se muset s Tourettem trápit.
Kdo je Isabella?
Přemýšlím, jestli bychom to tady neměli střihnout.
Nevím, jestli nebude nejlepší, když... Isabella...
Prostě si myslím, že lidé, kterým jsme s Tourettem pomohli,
jsou...
Jestli sami chtějí o svých zkušenostech s námi veřejně mluvit,
tak je to na nich.
Někteří lidé si mysleli, že ten výzkum bude pro firmu spásou,
protože dokazoval ohromující transformaci člověka.
Všichni v NXIVM procházeli extrémními změnami,
ale nebylo to na nich fyzicky patrné.
Ovšem v tomto případě bylo zjevné, že NXIVM má účinné nástroje.
Vždycky když se praštím nebo zbiju...
Od šesti nebo sedmi let to bylo s Tourettem hodně těžké.
I proto, že se tam silně projevuje obsedantně-kompulzivní porucha.
Ta porucha mě nutí pohazovat s talířem, i když je na něm jídlo.
Mám snad všechna nutkání, která si dokážete představit:
křik, bití sebe sama, mlácení do předmětů.
Má snad nejhorší tiky, jaké jsem kdy viděl.
Jestli mohu dětem s tiky něco vštípit,
tak je to odolnost. Víš, co to znamená?
Znamená to schopnost říct si: "Jo, ty moje tiky jsou těžké,
ale nenechám se jimi zastavit."
To já mám!
Opravdu to máš. Já to poznám.
Když jsem vyrůstala, měla jsem velké naděje.
V podstatě jsem předpokládala, že se jednoho dne probudím a bude to pryč.
Opravdu mě máte rádi.
Někdy v posledním ročníku univerzity to zase začalo být hodně zlé.
Myslím, že v tu chvíli bychom byli udělali cokoliv.
- Ahoj. - Ahoj, Nancy.
Isabello, moc mě těší.
Nemáš strach, že se toho zbavíš?
Ne, nic jiného jsem si nikdy nepřála.
Nancy si promluvila se mnou a s mámou,
pak jsme šly dolů a udělaly naše první EM.
Teď se toho děje tolik, že nemůžu něco dělat a současně mít tiky.
V takovém případě se snažím ukončit tiky.
Někdy zkouším udělat to, co potřebuju,
současně s tiky, ale nejde to.
Takže se třeba snažím ukončit tik, který začal před třema hodinama.
Musíš ten tik ukončit?
Jo, ony nepřicházejí jen tak.
Bylo to zhruba třetí den.
Prodělala jsem určitý posun ve vnímání a vrátily jsme se do doby,
kdy si pamatuju na svůj první pořádný tik.
Bylo to ve třetí třídě a já si musela odkašlat.
Udělala jsem to, ale pak už jsem si musela odkašlávat pořád.
Ten posun vnímání, když mi řekli, že jsem možná jen měla určitý pocit
a rozhodla jsem se na něj reagovat takto,
kdežto někdo jiný by si při stejném pocitu řekl,
že je to prostě jen pocit, a normálně by žil dál...
Co když je to nepříjemná reakce těla?
U mě vypadala takhle, ale co když tak vypadat nemusí?
Najednou se z Tourettea stala věc osobní volby.
Tohle mě nikdy nenapadlo.
Nikdy jsem si neuvědomila, že by tohle mohla být pravda.
Všechno se tím změnilo.
Vždycky jsem měla pocit...
Když mi bylo sedm, měla jsem pocit, že mě tělo zradilo,
a nikdy jsem mu to neodpustila.
A pak jsem si uvědomila, že v tom možná vězí mysl.
Mám věci víc pod kontrolou. Nutkání cítím dál,
ale přijde mi, že jsou méně intenzivní.
Včera večer jsem asi 20 minut mluvila s tátou.
Zavolal mámu a řekl:
"Je skvělé vést s ní takhle plynulý rozhovor.
Vůbec se nezadrhává, vůbec nedělá odmlky.
Nic takového." Na stupnici 1 až 10
měla moje porucha hodnotu 10 nebo 12, rozhodně ne 11,
lichá čísla nebrat! Pardon.
Kdežto teď je to možná jednička nebo dvojka, rozhodně je to lepší.
Spíš je to jednička, v tomhle případě to smí být i liché číslo.
Jednou za čas nějaký tik přijde, ale ne tak často, aby se dalo říct,
že trpím tiky.
A myslím, že od této chvíle by mi nebylo příjemné někomu říct,
že mám Touretteův syndrom.
Byla jsem Nancy strašně vděčná. Byla jsem moc šťastná.
Změnilo mi to život. Vážně.
A za tohle budu vděčná navždycky.
S mým odchodem to vůbec nesouvisí.
PROSINEC 2017
V oblasti Washingtonu působí tajná skupina, která vyvolává kontroverze.
Podle dnešní zprávy byl několika členkám skupiny vypálen cejch
s iniciálami zakladatele.
ISABELLIN DŮM ALBANY, STÁT NEW YORK
Dějí se věci, které jsou mnohem nebezpečnější, než jsem si myslela.
Věděla jsem, že se tam děje něco podezřelého,
ale pořád jsem je omlouvala.
Jenom si ověřuju, co a jak.
Chtěla jsem vědět, jestli jsi v pořádku a kdy se vrátíš.
Oni fakt vypadají ustaraně. Sakra.
Poslyš, Isabello, vůbec ses nám neozvala,
a Justin s Marcem tě hledají.
Začínáme o tebe mít starost.
Neodpověděla jsem
a pak mi někdo jiný poslal textovku: "Čau, chceš si popovídat?"
Ahoj. Promiň. Mám za sebou šílený týden.
Taky mám ten pocit.
Prý jsi uprostřed noci utekla.
Získala jsem informace, které jsem nepokládala za dobré.
Teď si to všechno vyhodnocuju
a měla jsem pocit, že Albany pro to není nejlepší místo.
Za koho mě máš? Co si myslíš, že dělám?
Mám tě ráda, Marcu. Mám tě moc ráda.
Tohle s tím vůbec nesouvisí.
Tohle s tím stoprocentně souvisí, puso.
Nevím, co se stalo. Jsem strašně smutný.
Já jsem taky smutná. Prostě se ke mně dostaly informace...
Pár žen se rozhodlo udělat si cejch, aby stvrdily svoje pouto.
Ne, ne, ne.
Těm ženám řekli, že budou mít tetování,
a nebylo to s jejich informovaným...
Dobře. Co když to není pravda?
A co když ano?
Kdyby to byla pravda, Isabello, tak by to bylo nezákonné.
Bylo by to ublížení na těle.
Jo, já vím. Proto si nemyslím, že je to dobré.
A tak jsem se rozhodla nebýt teď v Albany.
Myslím, že nechápeš, co tím děláš.
Co tím dělám?
Věříš lidem, kteří k tobě podle mě nejsou moc upřímní.
A já s tím nemůžu nic dělat, jen cítit obrovský smutek.
Já jsem taky smutná, Marcu.
Ale možná by ti pomohlo, kdyby ses podíval na ty, kterým věříš
a kteří k tobě možná nejsou upřímní.
Musíš se rozhodnout, komu chceš věřit.
Nancy a já jsme pro tebe udělali věci,
se kterými ti nikdo nikdy v životě nepomohl.
A ty tam teď sedíš a tvrdíš mi, že mi nemůžeš věřit.
Marcu, já netvrdím, že ti nemůžu věřit.
Ale tvrdíš.
Věříš lidem, kteří dělají destruktivní věci.
Uvědomuješ si, že to může mít dopad na Tourettea?
Na mého Tourettea? Na tvého? Nebo na výzkum?
Na pomoc lidem s Tourettem.
Jednou přijde den, kdy ti dojde, že tohle není pravda, Isabello.
Marcu, modlím se a přeju si, aby to nebyla pravda. Vážně.
Tak já ti to právě teď říkám. Není to pravda.
Budu dál pomáhat lidem, aby překonali Tourettea.
Máme nejlepší výsledky na světě.
Já z toho vycouvám, a nemyslím to jako osobní urážku.
Na všech mi strašně záleží.
S těmi lidmi to nesouvisí.
Ale některé věci tam nejsou správné.
Tak ať se ti daří, Isabello.
BÝVALÝ ČLEN NXIVM
Moc rád tě vidím. Koupil jsem víno a Oreos.
Pořád mi volají.
Marc přece umí používat mozek. Všichni to umějí...
Znám Marca od roku 2004.
Znal jsem ho, když měl ještě těžkého Tourettea.
A než jsem odešel, mluvil jsem s ním.
Říkám mu: "Za jakých okolností bys z ESP odešel?
Co kdyby třeba Keitha usvědčili ze zpronevěry?"
A on řekl: "To ať rozhodnou soudy."
Povídám: "Dobře. A kdyby ho shledali vinným ze znásilnění?"
A on prohlásil: "Já léčím Tourettea.
Měním životy lidí.
Z ESP nikdy neodejdu."
Prostě si myslím, že Keith je průkopník.
Má neuvěřitelnou mysl a schopnost pomáhat lidem.
Mnohokrát se mě lidi ptají: "Marcu, proč prostě neodejdeš
a neděláš si tyhle věci po svém?
Proč lidem s Tourettem nepomáháš sám za sebe?"
Jenže tak jednoduché to není.
Protože když nás teď ve všem přirovnávají k sexuální sektě,
tak bez ohledu na to, co budu v životě dělat,
na mě vždycky bude někdo útočit.
Protože nejsem ochoten zřeknout se svého přítele Keitha Raniera,
budu navždy terčem nenávisti.
Ahoj, jak se vede?
Momentálně si dokážu představit jediný způsob,
jak lidem s Tourettem pomáhat i v budoucnu:
Musím tuhle nespravedlnost odhalit.
- Máte hovor z federální věznice. - Raniere.
Ahoj, Keithe. Uděláme, co bude v našich silách.
- Ahoj. - Jak se máte?
Já dobře, a vy? Já jsem Nancy.
Zdravím, Nancy. Ráda vás poznávám.
Jsem moc ráda, že mám možnost s vámi hovořit.
Můj kocour... Pojď sem, Mouse!
Váš kocour se jmenuje "Myš"?
Ano. Počkejte, až ho uvidíte.
Bezsrstá kočka!
Ano, je moc milý.
Myslím, že se hodně snaží stát během toho všeho při mně.
Máte vůbec nějakou podporu?
Ne. Vůbec nic. Žádnou profesionální podporu.
Jak dnes vnímáte všechno, čím jste prošla?
Keith byl zpočátku laskavý.
Ale postupem času začal být stále pánovitější.
Nicméně jsem nikdy neuvažovala o odchodu.
Jen jsem si říkala, že má složitou povahu.
Když se lidé ohlížejí a rozebírají svoji zkušenost,
je podle mě hodně důležité,
aby dokázali rozdělit svůj život do tří identit.
První identitou je ta část vašeho života, kdy vám v něm něco chybělo.
Identitou číslo dva je etapa,
kdy jste zažívala opojný pocit, že jste objevila něco skvělého.
Najednou jste našla spoustu přátel, komunitu a tak dále,
a bylo to velmi příjemné.
Ale když se pak svět rozpadne tak jako ve vašem případě,
ptáte se: "Kým jsem teď?"
Odpověď můžete získat tak, že se podíváte na svoji první identitu
a zkusíte zjistit,
proč jste byla tak zranitelná vůči snaze vás ovládnout.
Když Keith odjel do zahraničí,
začala jsem se ráno probouzet s pocitem klidu a míru.
A pak jsem si říkala: "Co je to s tebou?
Máš báječný život, který jsi sama pomohla vytvořit.
Tak co to s tebou je?"
Mám někoho, kdo je... u koho by to ve vnějším světě
působilo dojmem, že mi říká něco, co už vím.
Je 11. května 2009. Keith hovoří po skončení schůzky.
Pro příště by bylo fajn nechat mě mluvit, když mluvím.
- Promiň. - A to svoje říct až pak.
V jakékoliv situaci se člověk může učit.
Keitha jsem se děsila.
Kdykoliv jsem měla schůzku s jinými lidmi,
choval se, jako bych tam nebyla.
Opravoval mě, kdykoliv jsem něco řekla.
Záměrně mi odebíral moc.
Takže jsem v jeho přítomnosti vůbec neotevírala pusu.
Ale pořád jsem stála o jeho uznání.
Dostal mě do... Jako bych si znovu opakovala snahu vysloužit si
uznání od matky.
Když mi bylo šest let, zavolala si učitelka moji matku
a sdělila jí, že jsem dyslektička.
A já si myslela, že je to něco, zač bych se měla stydět.
V prvních letech mi to ve škole moc nešlo...
... a máma vždycky říkala, že jsem její hlupáček.
Kdyby se prý rozdávaly jedničky za to, že vás lidé mají rádi,
Nancy by měla samé jedničky.
Každý má přece Nancy rád.
Takže jsem se neustále snažila, aby se mnou byla spokojená.
A když jsem vyrůstala, každému jsem vyhověla,
protože jsem toužila po uznání.
Tu vysílačku si tam nech.
A jsem přesvědčená, že Keith o mé touze po uznání věděl,
a proto mi pořád uznání odepíral.
A čím víc mi ho odepíral, tím tvrději jsem pracovala.
Takže chceš, abych byla taky v obraze? Ale ne moc vepředu...
A kdybych se nechovala podle jeho přání,
řekl by mi, že porušuji vlastní etické zásady a že nejsem silná.
Takhle Keith dosahoval toho, že jsem dělala všechno, co si přál.
Neustále ve mně živil pocit, že to, co dělám, není dost dobré.
Tohle jsem si zřídila, když jsem se odstěhovala zpátky domů.
Všechny obrazy, které jsem vytvořila před ESP,
jsem malovala ve stavu ryzí kreativity a zvědavosti.
A po spolupráci s Nancy jsem pracovala na těchto obrazech.
Myslím, že zhruba tehdy jsem přestala malovat úplně.
Od roku 2015 už v podstatě nemaluju.
Proč vás učíme stavy?
Co vás vlastně učíme?
Že máte nade vším kontrolu.
Že kdykoliv se necítíte dobře,
je to vaše volba a vy jen předstíráte, že na ni nemáte vliv.
Předstíráte, že v daném okamžiku nemáte na vybranou,
případně se vyžíváte v pocitu, že vám není dobře.
Na počátku své spolupráce s Nancy
jsem otázku vlastní volby vnímala jinak.
Najednou vidíte, že dokážete prakticky cokoliv,
i když si to lidé v běžném životě většinou neuvědomují.
Jenže pak se to celé zvrtlo v otázku: "Jak jsi to mohla dopustit?
V čem si za to můžeš sama?"
Poslední dobou mám spoustu křečí
a dost mě to štve, protože vím, že je dokážu zastavit.
Ale je to těžké.
Za všechno kolem Tourettea jsem se najednou strašně styděla,
protože oni to připisovali mým vlastním nedostatkům
a věcem, ve kterých selhávám.
Víme, čím bychom měli být, čím chceme být,
známe své dokonalé já v kontrastu s vnímáním svého fyziologického stavu.
Když se podřídíte vlastnímu tělu, porušujete svou ideologickou etiku.
Nechtěla jsem mít tiky,
poněvadž jsem věřila, že je to tím, že jsem hrozný člověk.
Jsem teď...
... nevím, jestli "emocionálnější" je ten správný výraz.
Nejspíš je to vysazením léků.
Tlačili na mě, abych vysadila léky.
Od deseti let jsem vyzkoušela asi 40 různých léků.
Fyzické následky jejich vysazení bych nikomu nepřála.
Hodně teď trpím úzkostí, nemůžu jíst ani spát.
Právě jsem dotelefonovala s Marcem.
Podle něj je dobře, že moje tělo tohle všechno dělá,
protože to znamená, že se adaptuje a mění.
Není to příjemné, ale nejspíš je to dobře.
Když u mě přestaly tiky, začalo se projevovat všechno ostatní.
Moje obsedantní porucha se zhoršila a já s ní těžce zápolila.
Když jsem s tím oslovila Nancy nebo to zkoušela probrat s Marcem,
všichni mi jen říkali: "Proč ses rozhodla, že budeš reagovat takto?"
V jednu chvíli si mě Nancy vzala stranou a řekla:
"To se jen snažíš na sebe upozornit."
Vzpomínám si, že když to řekla, dostala jsem strašný strach.
Nechtěla jsem na sebe upozornit.
A nechtěla jsem se chovat neeticky.
A tak jsem se stáhla do sebe.
Je to pravda. Přestala jsem mít tiky,
ale byla jsem rozhozená v jiných směrech.
Rok po jejím vstupu do NXIVM jsme si u ní všimli těžké změny osobnosti.
Začala se velmi kontrolovat a ztratila hlas.
- Přijdeš za náma? - Budu stát.
Chtěla bych se tě na něco zeptat,
ale nechci se s tebou bavit takhle. Prosím.
Takže jsi během toho výzkumu mívala vztek. S čím souvisel?
S obsahem výuky. Snižuje tvoji hodnotu,
aniž by bylo na první pohled zřejmé, že tě sráží na kolena.
Jako když mi Marc navrhl, abych se kála za to, že mám pořád tiky.
Řekla jsem, že nechci, a on povídá:
"Ty se budeš kát s láskou."
A co má být tím pokáním? Co tím myslíš?
Nevím. Něco, co tě přivede k zodpovědnosti za věci,
o kterých tvrdíš, že je chceš dělat, ale pak je neděláš.
A co jsi...?
To je fuk. Lidi tam dělali všechno možné. Třeba...
- Zametali? - Kála ses fyzicky? Duševně?
Mohlo to být cokoliv. Chcete, abych vám to řekla?
Řekni příklad toho, cos dělala ty.
Můžu...
Někdo třeba uběhl kilometr a půl denně,
někdo jiný zase celý den nejedl.
Jen se zeptám: není nepěkné už to,
že tě někdo nutí dělat něco, co v danou chvíli dělat nechceš?
Jenže tam nezáleží na tom, co chceš ty. Jde o to, co chtějí oni,
načež ti řeknou, že to vlastně chceš i ty,
a pak tě zlomí.
Čím tvrději pracuješ, tím víc s tím zápasíš,
a oni tě takhle pořád drží v tom.
V ESP jsme zjistili, že mnozí z nás si stanovili cíle,
ale jejich plnění nám přišlo těžké, protože za nesplnění nic nehrozilo.
Měla jsem tam ženu, která mi řekla:
"Moje slabé místo spočívá ve dvou číslech.
Mými čísly jsou 8 a 9."
Zeptala jsem se, jak ji to omezuje,
a ona řekla: "Pořád chodím pozdě, protože musím všechno dělat
89krát nebo 98krát."
Takže jsem u ní oddělila stimul od reakce
a řekla jí: "Musíš mít nějakou fyzickou aktivitu,
abys to spojení přerušila."
"Co třeba?" zeptala se. A já na to: "Třeba prkno."
Při tomto cviku máte tělo hezky v rovině.
Pokud svému tělu ulevujete,
pokud se chováte impulzivně, pak vám chybí charakter.
Co je to charakter?
Charakter je schopnost jít proti vlastnímu tělu a emocím
v zájmu abstraktního principu.
Máte-li velmi ošklivý zlozvyk, nemáte důvod s ním skoncovat.
Nejdřív z něj musíte začít mít špatný pocit.
Věci změníme jedině tehdy, když je změna snazší
než absence změny.
A pokud se nepodrobíte následkům,
nikdy se svého zlozvyku nezbavíte.
Tohle dělám v centru.
Dobrý.
Stačí. Na starou dámu je to až až.
Kam že jsi to jela?
Do Albany.
A když tam odjela a pak se zase vrátila,
Bůh žehnej tomu, kdo to dokázal, všem svatým na nebesích,
že máš zase zdraví a tohle všechno.
Mohla bys mít milion dolarů, ale k čemu by ti
bez zdraví byl, že ano?
Vzpomínáš si, kdy jsem tě viděla poprvé,
když jsem se vrátila z terapie?
Vzpomínám si, že když jsi přijela domů, prošly jsme kolem sebe
a já čekala, že mě párkrát plácneš.
Takhle jsme se o sebe otíraly, měly jsme takový zvyk.
Takže jsem tam stála, čekala na to, pak jsem se otočila
a tys šla normálně dál. Tak si říkám: "No bezva."
Bývaly doby, kdy jsme se jí nesměli ani dotknout.
A teď...
To byla jen zkouška.
Tohle prostě nechápu. Jak to dokázali.
Pomohli nám chápat Touretteův syndrom jinak.
Ale bylo to hodně těžké.
Lidi vždycky říkali: "Ale tys měla Tourettea."
To bylo vždycky prima, když jsem uslyšela: "Ale tys měla Tourettea."
Klíčový výraz zní "měla".
Pozitivní je, že se tvoje příznaky zmenšily nebo vymizely.
Díky NXIVM sis osvojila nové schopnosti a zjevně tam z tebe
udělali produktivnějšího a efektivnějšího člověka.
To jsou všechno pozitiva.
Když jsi odjížděla, nic z toho jsi neměla.
A myslíš, že to nemá vedlejší následky?
Určitě má. Ale ať se tam dělo cokoliv,
na tvoji sestru to mělo tento efekt.
Brala tolik léků, že jsme se báli,
kolika let se takhle může dožít.
Naprosto s vámi souhlasím.
Ale vy jste mě viděli, až když jsem přijela.
Neviděli jste, jak to bylo těžké. Musela jsem si sehnat práci,
nastartovat se. Neřešilo se, jak dlouhou cestu jsem už ušla.
Řešilo se, že jsem pozadu.
A teď mám stejně jako v ESP pocit, že nemám příliš na vybranou.
Máme zkušenost, že když si nestanovíme očekávání,
ničeho nedosáhneme.
Vy si neuvědomujete, kolik úsilí stálo dostat se do této fáze.
Zlepšuje se to, ale pořád nepatřím do sféry zdravých.
Já se teď na chvíli vzdálím,
protože jsem zatlačená do kouta a mám vztek.
Souhlasím, asi ano.
Nevím, co se děje. Prostě to nevím, Mer.
Můj postoj ke Keithovi, k vedení a všemu špatnému je, že je to špatné.
Ale nemůže to změnit skutečnost, že ona něco dokázala
jednoduše proto, že začala věřit, že to dokáže,
a že měla podporu lidí ve svém okolí, kterým na ní záleželo.
Nevěřím, že se to dá oddělit tak, jak to děláš ty.
Strašně mě štve, že lidé, kteří měli moc,
zneužívali svých poznatků a svého postavení.
Já to neobhajuju. Jejich počínání bylo falešné.
Ale vzešlo z něj i něco dobrého. A to dobré je reálné.
Lidé nezůstávali v NXIVM ani v DOS, protože je někdo nutil.
Zůstávali, protože opravdu věřili, že těmito hmatatelnými věcmi
zdokonalují společnost i svět kolem sebe.
Ten výzkum Touretteova syndromu byl fascinující.
Osobní růst se těžko měří. Ale Tourette je měřitelný.
Lze ho pozorovat.
Podle mě hlavní otázka zní, jestli ta skupina dělá dobré věci.
Pokud je dělá, a já si myslím, že ano,
porota si podle mě nebude přát, aby ji vláda zničila.
Tohle jim vůbec nebaštím.
Existují studie, které ukazují, že kognitivní behaviorální terapie
může být při léčbě Touretteova syndromu velmi účinná.
Existovaly techniky, které Nancy Salzmanová uměla používat
a které snižovaly určité malé množství tiků.
To však nemělo nic společného s Ranierem
ani s učením NXIVM.
Skupina NXIVM byla tak nebezpečná i proto,
že používala legitimní psychologické nástroje
velmi manipulativním způsobem.
Je to opravdu smutné, protože někteří lidé, kteří se v tomto
takzvaném výzkumu ocitli, byli nesmírně zranitelní.
Zoufale toužili vypořádat se s touto závažnou nemocí.
Ale oni jim nakonec ještě víc ublížili.
Vyvíjeli na ně obrovský tlak, aby vykazovali zlepšení
a Keith a NXIVM se pak mohli ukazovat v lepším světle.
Takové experimentování s lidmi je naprosto neetické.
Včera jsem našim oznámila, že sem jedu.
Myslím si, že účast na procesu mi pomůže to všechno zpracovat
a udělat za tím tečku.
Docela dlouho mi trvalo, než jsem pochopila,
že ona zřejmě zažívá něco jako posttraumatický stres.
Přímo před našima očima se plnila smlouva s ďáblem,
přestože jsme tušili, že někde v pozadí se dějí podivné věci.
Byli jsme však ochotni hodně riskovat, abychom Isabelle pomohli.
A věřili jsme, že ji ochrání někdo jako Nancy,
která měla taky dcery.
Ahoj!
Tohle dělala vždycky. Když jsem se vrátila z oslavy nebo odněkud,
musela jsem ji probudit, abych jí řekla, že jsem doma,
a ona pak ke mně přičichla,
zřejmě aby zjistila, jestli jsem kouřila, pila nebo něco takového.
Vždycky udělala takhle. Což ji pak úplně probudilo.
Jednou jsme se s Lauren opravdu hodně zkouřily,
přišly jsme domů... a byl tam Keith.
Ne, vážně?
Ano.
To už měla Lauren po promocích?
Jo. Bylo to hodně brzy. Ani nevím, jestli už začal ESP.
Ne, nejspíš to bylo to léto.
Máma se začala učit o parazitických strategiích,
takže když jsme s Lauren něco vyvedly,
řekla nám: "Chováte se jako paraziti!"
A my na to: "O čem to, sakra, mluví?"
Byly na mě strašně naštvané.
Co je to za člověka? Co ji to učí?
Snažila ses nás přivést k rozumu pomocí těch svých nových strategií.
Vždycky jsem chtěla být dobrou matkou.
Samozřejmě.
A právě proto jsme tohle všechno dělaly, všude tě následovaly.
To jsem já, Sarah.
Děláš ostudu všem matkám,
jestli to nevezmeš do svých rukou a nějak ten průser nevyřešíš, Nancy.
Tvoje dcera, která byla kdysi mou nejlepší kamarádkou,
využila vztahu se mnou a přiměla mě udělat něco, co byla lež.
Jestli jsem naštvaná? Na to vem jed, že jsem naštvaná.
Tohle se děje ve tvé firmě, přímo tobě pod nosem.
Jak mohl někdo, kdo vytvořil něco tak nádherného,
provést tak strašlivou věc?
Když jsem si najala advokáta, řekl: "Kdo stane před soudem s Keithem,
ten půjde do vězení.
Musíte přiznat vinu."
A pak mi řekl, že musím přesvědčit dceru, ať to udělá taky.
Snažili jsme se ten případ rozdělit,
aby se v jedné větvi řešily sexuální trestné činy
a ve druhé nesexuální trestné činy,
protože jde o naprosto odlišné věci.
Jenže oni prohlásili, že nic oddělovat nebudou.
Myslím, že mě zatkli proto, aby nás s Lauren
postavili proti sobě.
A v tu chvíli už nám nezbývalo než přiznat vinu,
protože kdybych nepřiznala vinu a nepřiměla k tomu i Lauren,
šla by do vězení na deset nebo i víc let.
Lauren chvíli trvalo, než se s tím srovnala.
Tělo dokáže mnohem víc než samotná mysl.
Děláme na to ještě jedno cvičení. Můžeš?
Kopíruj pohyb mých rukou. Přesně ho kopíruj.
Výborně. Ale teď moc přemýšlíš.
Když to teď budeš dělat se mnou a já se...
Ty se nehýbeš.
Jsem v té druhé poloze.
- Všechno dobrý? - Jo, dej mi vteřinku.
Omlouvám se za ten výpad,
ale když se naučíte pozastavit svoji mysl,
dokáže tělo dělat věci, které jste nikdy předtím nedělali.
Takže se musíte rozhodnout, co doopravdy chcete
a kolik jste ochotni věnovat tomu, abyste v tom byli dokonalí.
Ona ho prostě milovala
a nechtěla věřit, že to není tak, jak si myslí.
- Všechno v pořádku? - Jo.
Bylo to pro ni hodně těžké. I to, co udělala, bylo hodně těžké.
Ale ona byla jediná, kdo to mohl udělat.
Co kdo mohl udělat?
Vypovídat. O tom dívčím spolku.
Lauren jim poskytla i informace, o kterých vůbec netušili.
Opravdu vývoj případu otočila.
Druhý týden federálního procesu se skupinou NXIVM končí
v Brooklynu svědeckou výpovědí Lauren Salzmanové.
Lauren Salzmanová zastávala několik vysokých funkcí
a ve své době působila jako náborářka, lektorka i šéfka DOS.
Je první spoluobžalovanou, která bude svědčit proti Keithu Ranierovi.
Jednání budeme bedlivě sledovat, protože dnešek může být
klíčovým dnem v případu.
Nechť stát předvolá svého dalšího svědka.
Vláda předvolává na svědeckou lavici Lauren Salzmanovou.
- Dobré ráno, slečno Salzmanová. - Dobré ráno.
Jak dlouho jste byla součástí NXIVM?
Skoro 20 let.
Kdo vás poprvé oslovil ve věci DOS?
Poprvé mě oslovil Keith.
Řekl, že chce náš vztah ještě víc upevnit.
Pusť mě taky k sobě.
A zeptal se mě, co jsem ochotna udělat pro svůj růst
a na projev své oddanosti jemu.
Co jste mu řekla?
"Cokoliv.
Cokoliv."
České titulky Jiří Kobělka Iyuno-SDI Group 2022