Beklager! Jeg ramte intet livsvigtigt. Jeg gør en hurtig ende på det.
Askeladd…
Jeg ville være venner…
Ja, Bjørn.
Du…
…er min eneste…
…ven.
Send mig afsted…
Godt, så.
Jeg beklager, du måtte vente.
Kom.
Nu kan jeg lege.
Fordømt!
Han er ikke, som han plejer.
Hvem tror du vinder, prins?
Vil du satse noget?
Det er lige meget, hvem der vinder. Jeg stopper dem, før en af dem dør.
Det må du ikke sige.
En duel mellem to dygtige krigere er et sjældent syn.
Så sig mig, hvem du tror, er den stærkeste af dem?
Mig?
Lad os se…
Det er Askeladd nok. Jeg satser et pund sølv på ham.
Jeg satser intet.
Hvorfor tror du det?
Det er bare en fornemmelse. Hans aura måske?
Thorfinn har vundet over dig.
Er Askeladd stærkere end ham?
Møgprins, gør du grin med mig?
Jeg er ikke den svageste af os tre, er du med?
Det er ikke et spørgsmål om, hvem der er stærkest og svagest.
Det er spændende, da man ikke kan måle, hvem der vinder og taber.
Jeg er ligeglad.
Så er du nok en pige alligevel!
Hvad venter du på, Thorfinn? Angrib mig nu.
Lad os afgøre det, før sneen falder tættere.
Så har jeg nok intet valg.
Her. Er det lettere at angribe mig nu?
Kom nu, din spradebasse.
Kan du se?
Du forstår stadig ikke, hvorfor det ender sådan her, vel?
Jeg tog fejl. Det der er ingen duel.
Askeladd kender alle Thorfinns træk. Han har gennemskuet alt ved ham.
De har kæmpet mod hinanden før. Hvorfor duellerer de mon?
Det spurgte jeg ikke om.
Hold da op.
Han lærer det jo aldrig.
Blev du for kæphøj, fordi du slog Thorkild?
Jeg er dødtræt af det her.
Stop! Det er nok!
Troede du virkelig, du kunne slå mig med én arm?
Helt ærligt.
Jeg har en virkelig god dag i dag.
Stop!
Det er gået vidt nok. Han er bevidstløs.
Du vandt.
Stopper han dem virkelig?
Thorfinn. Hallo, Thorfinn.
Forstår du det?
Duellen er slut.
Du tabte.
Stop. Det er slut.
Din idiot!
Du mistede bevidstheden.
Han var klar til at dræbe dig.
I kan duellere igen, når din arm er helet.
Udfaldet bliver det samme.
Det var ikke skaden.
Idioten tabte, fordi han er en idiot.
Normalt tænker man, mens man kæmper,
men blodet stiger dig til hovedet, og så klokker du i det.
Jeg kan se på dit blik, når du går efter min halspulsåre.
Du mister straks temperamentet, hyler og skriger
og vifter med dit sværd som en idiot på slagmarken.
Ingen af jer har nogen form for finesse.
Det er, ligesom Bjørn sagde.
Jeg hader krigere.
Især vikingekrigere fra Norden.
Den første, jeg dræbte, var også viking fra Norden.
Der var intet godt ved den mand.
Den mand var min far.
Knægt…
…notér dig for fremtiden…
…hvordan man dræber en, man hader.
Godt. Av, det er varmt…
-Jeg er for gammel til det… -Pas på ryggen.
Min mor var træl.
Min mor var så syg, hun ikke kunne arbejde.
Lige så længe jeg kan huske, arbejdede jeg med smeden og i stalden.
Jeg var altid smurt ind i aske, sod eller hestepærer.
Jeg var altid sort og hvid af det.
Derfor kaldte de mig Askeladd.
Det betyder "indsmurt i aske".
Høvding Olaf er vendt hjem.
Han har atter sejret.
Min far kom fra en mægtig familie i Jylland.
-Høvding Olaf! -Velkommen hjem!
Han elskede sprut, kvinder og at dræbe … Han var rundt regnet en typisk viking.
Han havde en masse børn som mig, som en række kvinder havde født.
Men han navngav kun sine ældre børn, som hans hustru havde født.
Han kunne nok ikke huske, hvordan de andre børn så ud.
Da min mor var ung,
var hun vist min fars foretrukne træl.
Men så blev hun syg, og han behandlede hende som en køter.
Jeg var klar over, at livet var hårdt,
men det var alligevel anderledes for min mor.
Min mor talte tit om vores forfader, helten Arthur.
Hun fortalte den samme historie utallige gange.
Det var legenden om en general,
der beskyttede min mors land mod barbarerne for 500 år siden.
Hun troede på legenden om, at helten ville vende tilbage,
at han en dag ville komme og befri hende fra sygdom og trældom.
Hun gentog historien så tit, at jeg også var ved at tro på den.
Langt borte mod vest
ligger det perfekte sted, almindelige mennesker ikke kan nå.
De siger, at helten Arthur boede der i paradiset.
Et fredeligt og frodigt, forjættet land, hvor ingen ældes eller dør.
Helten siges at være der nu, hvor han plejer krigens sår.
En dag vil han lede en hær og dømme barbarerne til døden
og herske over verden.
Det fortsatte min mors klan med at vente på.
De har ventet og ventet i 500 år.
Der er ikke … kommet nogen helt.
Men tænk over det.
Levede mine forfader sådan et vidunderligt sted,
ville han aldrig opgive det og vende tilbage til denne verden.
Men så,
da jeg var 11 år, knækkede min mors sind endelig.
Mor!
Og af alle mennesker
var det min far, der kom forbi, og som hun troede, var helten Arthur.
I det øjeblik forstod jeg alt.
Kom Arthur ikke og reddede min mor,
ville en helt som ham aldrig nogensinde komme.
Forstår I det, drenge?
Nogen måtte gøre noget.
Det ville ikke blive en helt eller gud,
men en anden.
Det var forunderligt.
Det var første gang, jeg brugte et sværd, men det føltes perfekt.
Jeg forstod, hvordan man svingede det.
Jeg mente, det var bevis på, at jeg havde den skideriks blod i årerne.
Det er sådan en elendig følelse. Det får mig til at græde.
Du der…
Er du barn af den kvinde?
Er du mit barn?
Ja.
Du har talent.
Fra i dag bor du i mit hjem.
Jeg troede bestemt ikke, en 11-årig kunne dræbe ham.
Men mit første skridt mod, at min far skulle se mig,
var en succes.
I hans hjem sugede jeg lærdommen til mig.
Jeg forsømte aldrig min kamptræning eller hestelektioner.
Jeg kom også godt ud af det med mine halvbrødre.
-Flot, Askeladd. -Slet ikke ringe.
Jeg var altid påpasselig med at vise min far respekt.
Jeg var hans trofaste søn,
og jeg glemte ikke, han befriede mig fra trældommen.
Hans tjenere og folk omkring ham accepterede mig som hans søn.
Sådan gik der to år.
Jeg holdt øje med to ting:
Min fars skødesløshed og min arveret.
Jeg ville også vise jer det.
Min fars ansigtsudtryk vidnede om et "hvorfor".
Jeg brugte min storebrors sværd.
Jeg tog det fra den søn, som min far tit skændtes med.
De andre brødre troede, han slog ham ihjel,
så de klyngede ham op.
De tåber var lette at narre.
De var dumme og primitive,
bare et slæng tabere, der kun kendte til gerrighed.
Grimme skiderikker som dem myldrer altid frem for at gøre sig bemærkede.
De var der altid, uanset hvor mange jeg dræbte.
Jeg blæser på, om det er Arthur, Ragnarok eller Dommedag,
men hvad der end kommer, skal det komme snart.
Når den dag kommer, tror jeg ikke, jeg overlever.
Jeg har ævlet løs længe nok.
For at sige det simpelt, Thorfinn…
Da du ikke har besejret mig i over ti år,
er du altså en idiot.
Hold kæft!
Uanset hvad der sker, dræber jeg dig.
Jeg dræber dig helt sikkert!
Hold nu op!
Siger du det efter alt, jeg har sagt?
Du er som en køter efter kødben.
Men jeg er imponeret over din vedholdenhed.
Jeg har tækkedes dig og dine dueller,
og du udfordrede også Thorkild ivrigt nok.
Du er en nyttig møgunge.
Du godeste.
Jeg burde også være Thors taknemmelig.
Vent…
Vent!
Så er det nok.
Hold kæft!
Hold din fede kæft!
Nu lader du dine sår hele.
Vent…
Stop så.
Ynkeligt.
Helt ærligt.
Du er jo stiv som et bræt, Bjørn.
Hvorfor mig?
Du nedstammer fra en helt, Askeladd.
Og du er klog.
Hvis du var konge, tror du så, du kunne ændre verden?
Det mener du ikke. Lyttede du ikke til min historie?
Du er bedre egnet som konge.
Bedre end mig eller Svend Tveskæg.
Det kan jeg se på dit ansigt.
Jeg er blot viking.
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen