Bocsáss meg! Elvétettem.
Gyorsan végzek veled.
Askeladd…
A barátod akartam lenni…
Igen, Bjorn.
Te vagy…
a világon az egyetlen…
barátom.
Küldj el a végső utamra!
Jól van. Sajnálom, hogy megvárattalak, kölyök.
Gyere!
Játsszunk egyet!
A fenébe!
Nem olyan, mint máskor.
Szóval, szerinted ki fog nyerni, herceg?
Akarsz fogadni?
Nem számít, ki nyer. Leállítom őket, mielőtt valamelyik meghal.
Ne mondd ezt!
Nem mindennap lát az ember két kardvívó mestert párbajozni.
Akkor mit gondolsz, ki az erősebb?
Én?
Lássuk csak!
Askeladd, azt hiszem.
Fogadnék rá fél kiló ezüstben.
Nem fogok fogadni. Miből gondolod?
Csak egy megérzés. Talán a kisugárzása miatt?
Thorfinn legyőzött téged.
Askeladd még nála is erősebb?
Te pimasz kis herceg! Gúnyolódsz rajtam?
Kizárt dolog, hogy hármunk közül én vagyok a leggyengébb. Világos?
Nem csak arról van szó, hogy ki az erősebb vagy a gyengébb.
Azért érdekes, mert nem lehet felmérni, hogy ki fog győzni vagy veszíteni.
Engem nem érdekel.
Mégiscsak lány vagy.
Mi a baj, Thorfinn? Támadj!
Intézzük el, mielőtt még jobban havazni kezd!
Nem hagysz más választást.
Tessék! Így könnyebb rám támadni, nem?
Gyerünk, te nyamvadt kölyök!
Látod?
Még mindig nem érted, miért végződik így?
Visszavonom, amit mondtam. Ez egyáltalán nem párbaj.
Askeladd ismeri Thorfinn szokásait. Teljesen átlát rajta.
Jó párszor harcoltak már. Mi okuk van párbajozni?
Nem tudom. Nem kérdeztem.
Te jó ég!
Ez a kölyök semmiből sem tanul.
Elbíztad magad, mert legyőzted Thorkellt?
Kezd elegem lenni ebből.
Állj, elég volt!
Komolyan azt hitted, hogy fél karral legyőzhetsz?
Egek!
Ez aztán a remek nap!
Állj!
Ennyi elég volt. Eszméletlen.
Te nyertél.
Komolyan leállította?
Thorfinn! Hahó, Thorfinn!
Érted, ugye? A párbajnak vége.
Vesztettél.
Hagyd abba! Vége van.
Te mocsok!
Elvesztetted az eszméletedet.
Végezni akart veled.
Párbajozz vele újra, ha meggyógyult a karod!
Akkor is ugyanez lesz.
Nem a sérülése az oka.
Az ostobasága miatt veszített.
Általában gondolkodni szoktál harc közben…
de ilyenkor felmegy benned a pumpa, és mindent elrontasz.
Rögtön látom a tekinteteden, hogy a nyakamat célzod.
Azonnal elveszted a fejedet, hangosan ordítasz,
és hadonászol a kardoddal, mint valami idióta.
Egek! Egy szemernyi elegancia sincs egyikőtökben sem.
Bjornnak igaza volt.
Utálom a harcosokat.
Főleg a skandináv harcosokat. A vikingeket.
Az első ember, akit megöltem, szintén skandináv harcos volt.
Abban a férfiben sem volt semmi elegancia.
Az apám volt az.
Kölyök…
csak hogy tudd, elmondom neked…
hogyan kell megölni valakit, akit gyűlölsz.
- Jól van. Jaj, forró! - Öreg vagyok már ehhez.
Vigyázz, mögötted!
Anyám rabszolga volt.
Beteg volt, szóval nem tudott dolgozni.
Amennyire emlékszem, egy kovácsnál és az istállóban dolgoztam.
Mindig hamu, korom és lótrágya borított,
amitől fekete vagy fehér lettem.
Ezért lett Askeladd a nevem.
Azt jelenti: „hamuval borított”.
Olaf nagyúr hazatért.
Ismét győzelmet aratott.
Apám egy befolyásos jutlandi család sarja volt.
- Olaf nagyúr! - Üdvözöljük itthon, Olaf nagyúr!
Imádta az italt, a nőket és a gyilkolást.
Tipikus viking volt, mint az összes többi.
Úgy tűnt, több gyermeke is született más nőktől…
de csak az idősebbeknek adott nevet, akik a feleségétől születtek.
A többi gyerekének valószínűleg még az arcára sem emlékezett.
Amikor anyám fiatal volt,
úgy tűnt, hogy ő apám kedvenc rabszolgája.
De amikor anyám beteg lett, apám úgy bánt vele, mint egy kutyával.
Világosan láttam, hogy az élet nehéz,
de anyám számára valahogy minden más volt.
Anyám sokat mesélt az egyik ősünkről, a hős Artoriusról.
Számtalanszor elmondta ugyanazt a történetet.
A legenda egy hadvezérről szólt,
aki 500 évvel ezelőtt megvédte anyám szülőföldjét a barbároktól.
Anyám elhitte a legendát, hogy a hős egy napon feltámad.
Azt remélte, hogy visszatér,
meggyógyítja őt, és felszabadítja a rabszolgaságból.
Annyiszor elmesélte a történetet, hogy már én is kezdtem elhinni.
Messze nyugaton…
egy csodálatos helyen, ahová hétköznapi ember sosem juthat el…
ott él a hős Artorius a Paradicsomban a legenda szerint.
Az az ígéret földje, békés és gazdag, ahol senki sem öregszik,
és senki sem hal meg.
Úgy tartják, a hős most is ott van, és ápolgatja a harci sebeit.
Egy nap visszatér a hadseregével,
és halálra ítéli a barbárokat.
Aztán a világ ura lesz.
Anyám klánja még mindig várta, hogy eljöjjön az a nap.
Már 500 éve várnak rá.
De a hős még mindig nem bukkant fel.
De gondolj csak bele!
Ha az ősöm valóban olyan csodálatos helyen él,
sosem adná fel azt, hogy visszajöjjön ebbe a világba.
Aztán…
amikor 11 éves voltam, anyám végül megtébolyodott.
Anyám!
Annyi ember közül pont az apám volt az, aki arra sétált,
és akire anyám azt hitte, hogy a hős Artorius az.
Abban a pillanatban megértettem.
Ha Artorius akkor és ott nem jelent meg, hogy megmentse anyámat,
akkor az idők végezetéig soha sem fog eljönni.
Már értitek, ifjak?
Valakinek muszáj megtennie.
Nem egy hős vagy egy isten lesz az, hanem valaki más.
Különös volt.
Először használtam kardot, de természetes érzés volt.
Tudtam, hogyan harcoljak vele.
Úgy gondoltam, ez a bizonyíték arra,
hogy annak a gazembernek a vére folyik az ereimben.
Annyira nyomorúságos érzés. Könnyekre fakaszt.
Te…
Annak a nőnek a gyereke vagy?
Az én gyerekem vagy?
Igen.
Ígéretes vagy.
Mától az én házamban fogsz élni.
Nem gondoltam, hogy egy 11 éves fiú végezni tudna vele.
De az első lépésem afelé, hogy felkeltsem apám figyelmét, sikeres volt.
Az udvarházában illemet tanultam.
Nem hanyagoltam el a harcművészeteket és a lovaglást sem.
Még a féltestvéreimmel is jól kijöttem.
- Szép volt, Askeladd. - Nem rossz.
Mindig odafigyeltem rá, hogy tiszteletet mutassak apámnak.
A hűséges fia voltam,
és nem felejtettem el, hogy kimentett a rabszolgaságból.
Nemsokára a szolgálói és az emberei teljesen elfogadtak engem a fiaként.
Két éven át tartottam fenn a látszatot.
Két dologra vártam.
Apám óvatlanságára, és hogy jogom legyen az örökségéhez.
Bárcsak meg tudnám mutatni nektek!
Apám arcát, mintha azt kérdezné: miért?
Az egyik bátyám kardját használtam.
Annak a kardját, akivel apámnak rossz volt a viszonya.
A többi fivérem azt hitte, hogy ő volt a tettes,
szóval felakasztották, és meglincselték.
Micsoda együgyű fajankók!
Mind ostoba bunkók voltak,
egy rakás semmirekellő, akiket csakis a kapzsiság hajtott.
A rusnya gazemberek mindenhol felbukkantak,
hogy felhívják magukra a figyelmet.
Sosem fogytak el, akárhányat is öltem meg.
Nem számít, hogy Artorius, a Ragnarök vagy a végítélet az,
de ha tényleg közeleg valami, igazán siethetne.
Ha eljön az a nap, valószínűleg nem élem túl.
Túl sokat fecsegtem.
Egyszerűen fogalmazva, Thorfinn…
mivel több mint tíz év alatt nem tudtál legyőzni…
egyszerűen csak ostoba vagy.
Hallgass!
Bármi is történjék, meg foglak ölni.
Biztosan végezni fogok veled.
Te jó ég!
Azok után is ezt mondod, amiket meséltem?
Olyan vagy, mint egy kutya, ami körbe-körbe rohangál a csontért.
Elismerésem a kitartásodért.
Belementem ezekbe a nevetséges párbajokba veled,
te meg nagy lelkesen még Thorkellt is párbajra hívtad.
Mindig kapóra jöttél, te ostoba kölyök.
Egek!
Thorsnak is hálásnak kéne lennem.
Várj!
Elég volt.
Hallgass!
Fogd be a szád!
Hagyd gyógyulni a sebeidet!
Várj!
Hagyd abba!
Szánalmas.
Te jó ég!
Merev vagy, mint egy szobor, Bjorn.
Mondd! Miért én?
Egy hős leszármazottja vagy, Askeladd.
Bölcs vagy.
Nem gondolod, hogy ha király lennél, megváltoztathatnád a világot?
Biztosan csak viccel, felség.
Nem figyelt arra, amit mondtam?
Maga alkalmasabb arra, hogy király legyen.
Nálam és Svend királynál is.
Látom az arcán, felség.
Én csak egy viking vagyok.
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka