Tati? To jsem já.
Tati?
Tady jsi.
-Co tady děláš? -Co asi?
Tak co se stalo?
Nic.
-Povídej. -Už jsem ti to řekl. Nic se nestalo.
-Nic se nestalo? -Ne.
Teď jsem s ní mluvila.
A co? Co to dokazuje?
Nemůžeš se tak dále chovat.
Je to můj byt, ne? To je neuvěřitelné.
Vpadneš mi tu jako... Nevím, co je ta ženská zač.
Nikdy jsem ji o nic neprosil.
-Je tu, aby ti pomohla. -Pomohla s čím?
Nepotřebuju ji. Nikoho nepotřebuju.
Říkala, žes ji nazval malou mrchou.
A kdoví jak ještě.
Možná. Už si to nepamatuju.
-Byla celá uplakaná. -Protože jsem ji nazval malou mrchou?
Ne. Říkala, žes jí fyzicky vyhrožoval.
Já?
Fyzicky?
Neví, co mluví.
Ta ženská je šílená. To mi věř.
Nejlepší bude, když odejde. To mi věř.
Obzvláště když...
Když co?
Nechtěl jsem ti to říkat, ale když to chceš vědět,
domnívám se, že...
-Ona... -Co ona?
-Že mě okrádala. -Angela?
O čem to mluvíš?
Povídám ti, že mi ukradla hodinky.
-Tvoje hodinky? -Ano. Ano.
-Neztratils je? -Ne. Už jsem ji podezíral.
Tak jsem na ni nastražil past.
Nechal jsem hodinky pěkně na očích, abych viděl, jestli je šlohne nebo...
Kde? Kdes je nechal?
Nevím a nepamatuju si.
Vím jen, že se ztratily. Nemůžu je najít.
Je to důkaz. Ta holka mi ukradla hodinky. Vím to.
Jo.
Co se děje?
Nevím, co mám dělat.
Musíme si promluvit, tati.
To snad děláme, ne?
Ne, myslím jako vážně.
Je to už třetí, kterou jsi...
Říkám ti, nepotřebuji ji ani nikoho jiného.
Postarám se o sebe sám.
Nebyl snadné ji najít. Tohle není snadné.
Zdála se být skvělá. Spoustu předností.
A teď už tu nechce pracovat.
Ty mě neposloucháš.
Ta holka mi ukradla hodinky.
Nebudu bydlet se zlodějkou, rozumíš?
Podíval ses pod vanu?
-Cože? -Pod vanu mezi trubky,
-kde si schováváš cennosti. -Jak to víš?
-Řekni mi pravdu. -Prostě to vím.
-Prohledávalas mi to tu? -Ne.
Tak jak víš, kde mám své cennosti?
Našla jsem je náhodou.
-Ty... -Tati.
Tati!
Kam jdeš?
Na nic jsem nesahala!
Takže jsi je našel?
-Co? -Ty hodinky.
Jo.
Takže víš, že Angela s nimi neměla nic společného.
Jen díky tomu, že jsem je včas schoval.
Jinak bych tu seděl, mluvil s tebou
a nevěděl, kolik je hodin.
Je pět, jestli tě to zajímá.
Mě to zajímá.
Omlouvám se, že dýchám.
-Vzal sis prášky? -Ano.
Proč se na mě díváš, jako by se něco dělo?
Všechno je v pořádku, Anne.
Svět se točí dál.
Vždy jsi byla taková. Bojovnice.
Ale tvá sestra...
Kde vůbec je? Víš o ní něco?
Na něco se tě ptám.
Budu se muset odstěhovat, tati.
Musím pryč z Londýna.
Skutečně?
Proč?
Mluvili jsme o tom. Vzpomínáš si?
Proto tak chceš, aby tu se mnou bydlela ošetřovatelka.
No jasně.
Krysy opouští loď.
Nebudu tady.
Nebudu sem moci každý den chodit. Musíš to pochopit.
Jo.
Takže odcházíš.
Kdy? Chci říct proč?
Někoho jsem si našla.
Ty?
Ano.
-To jako chlapa? -Ano.
Skutečně?
Nemusíš se tvářit tak překvapeně.
Ne, ne, já jenom...
Musíš uznat, že od...
-Jamese? -Jamese.
Jsi neměla moc...
-Co dělá? -Bydlí v Paříži.
Takže budu bydlet tam.
Ty v Paříži?
To neuděláš, že ne?
Vzpamatuj se. Ani tam nemluví anglicky.
Takže, jestli tomu rozumím,
ode mě odcházíš.
Je to tak?
Opouštíš mě.
Tati.
Co se mnou bude?
Je to pro mě velice důležité,
jinak bych nešla.
Moc ho miluji.
A budu sem za tebou často jezdit.
O víkendech.
Ale nemohu tě tu nechat samotného. To není možné.
Takže pokud...
Pokud odmítneš ošetřovatelku, budu muset...
Co?
Co budeš muset?
Musíš to pochopit, tati.
Anne?
Co budeš muset udělat?
Anne?
Je tu někdo?
Je všechno v pořádku?
Kdo jste?
-Prosím? -Kdo jste?
Co tady děláte?
Co děláte v mém bytě?
Anthony, to jsem já, Paul.
Kdo?
Co tady děláte?
Bydlím tady.
-Vy? -Ano.
-Bydlíte tady? -Ano.
Bydlíte v mém bytě?
To se teda povedlo.
Co je to za nesmysl?
Zavolám Anne.
Vaší dceři.
Ano, děkuji. Vím, kdo je Anne.
Znáte Anne? Jste přátelé?
Mluvím s vámi!
Znáte Anne?
Jsem její manžel.
-Její manžel? -Ano.
Odkdy?
Už to bude deset let.
Ach, ano, ano.
No jistě, ano, ano.
Zajisté.
Už deset let? Já myslel...
Vy jste se...
-nerozešli? -Kdo?
-Já s Anne? -Ano, nerozešli jste se?
Ne.
Jste si jistý?
Ano, Anthony.
Ale to s tou Francií,
neměla se stěhovat do Paříže k...?
-Neměla...? -Ahoj, drahá. Ano, to jsem já.
Ne, jenom tvůj táta se necítí dobře.
Myslím, že by tě rád viděl.
Dobře. Pospěš si.
Je jen na nákupech.
Bude tu...
-za chviličku. -To je dobře.
Řekla mi...
Nedávno mi řeka, že bude žít v Paříži.
-Řekla mi to. -V Paříži?
-Ano. -Co by dělala v Paříži?
Našla si nějakého Francouze.
To si nemyslím, Anthony.
Ano, našla. Nedávno mi to říkala. Nejsem idiot.
Řekla mi, že s ním bude bydlet. A...
Vzpomínám si, že jsem jí říkal, že je to hloupý nápad,
protože tam nemluví anglicky.
-Ty o tom nevíš? -Ne.
Copak?
-Řekl jsem, co jsem neměl? -To nic.
Nezmínila se mi o tom, ale má to jistě v plánu.
-Takže ty o tom Francouzovi nevíš? -Ne.
A jéje.
To nic. Hlavu vzhůru!
Všechny nakonec dříve či později odejdou.
Mluvím ze zkušenosti.
Dáš si něco k pití, zatímco budeme čekat?
Sklenici vody? Džus?
Ne, jen jsem...
Chtěl jsem něco říct.
Jo. Je to kvůli té holce, té ošetřovatelce.
-Lauře? -Jméno jsem zapomněl.
Té holce, kterou mi tvoje žena vnucuje.
O tom víš. Jako bych se o sebe neuměl postarat sám.
Řekla mi, tvoje žena mi řekla, že potřebuji pomoc od té...
I když si vystačím docela sám.
I kdyby nemusela jet pryč, do Paříže, tvoje žena.
Víš, nechápu, proč trvá na...
Podívej se na mě. Prostě se na mě podívej.
-Paul. -Správně, Paule.
Dobře se na mě podívej. Vystačím si sám.
Nemyslíš?
Nejsem naprosto...
Souhlasíš? Jistěže souhlasíš.
Ale... ona.
Nevím, proč je tím tak posedlá.
Vždycky byla taková, už od malička.
Jde o to, že není moc bystrá.
Víš, není moc...
Není moc inteligentní. To má po matce.
Myslím, že pro tebe dělá, co může, Anthony.
Co může, co může, jo.
Nikdy jsem po ní nic nechtěl.
Nevím, co to na mě chystá,
ale něco na mě chystá.
Něco na mě chystá, tím jsem si jistý.
Myslím, že mě chce dát do domova...
Ano, to poznám.
Ale něco ti řeknu.
Svůj byt neopustím.
Svůj byt neopustím!
-Tohle není tvůj byt, Anthony. -Cože?
Jestli si vzpomínáš, přestěhoval ses sem...
Nastěhoval ses k nám, když jsi čekal...
Na co?
Na novou ošetřovatelku.
Protože s tou poslední ses pohádal. S Angelou.
Skutečně?
A proto bydlíš u nás, zatím co čekáš.
-Takže, Jamesi.. -Paul.
Jistě, Paule.
Chceš mi říct, že tohle je tvůj byt?
Ano.
To se fakt povedlo.
-To jsem já. -Tady ji máme.
Co se děje?
Nic moc. Tvůj táta je poněkud zmatený.
Děje se něco?
Co je to za nesmysl?
O čem to mluvíš?
Kde je Anne?
Promiň?
Anne. Kde je?
Jsem tady.
Jen jsem šla nakoupit. Už jsem se vrátila.
Aha.
Cos koupila?
Kuře. Co ty na to? Máš hlad?
Ano, proč ne?
Ukaž, vezmu to. Udělám to.
Díky.
Paul říkal, že se necítíš dobře.
Jsem v pořádku, děkuji.
Vypadáš...
ustaraně.
Ne, to jen...
Jen co?
Hej.
Řekni mi to.
Dělal jsem si v kuchyni čaj.
Byl jsem v bytě sám a najednou slyším...
hluk.
Tak jsem šel sem a uviděl tvého muže.
Koho?
-Tvého manžela. -Jakého manžela?
No tvého, zlato. Mého ne.
Jamese?
Tvého muže.
Já nejsem vdaná, tati.
Cože?
Jsem už víc než pět let rozvedená.
To víš.
-Tak kdo je on? -Kdo?
Děláš mi to schválně? Ten, co teď odešel s kuřetem.
-S kuřetem? -Před minutou jsi mu dala kuře.
O čem to mluvíš?
Nedalas snad někomu kuře?
-Kuře! -Jako kuře?
O čem to mluvíš, tati?
Teď tu byl.
Myslím, že se pleteš. Nikdo tu není.
-Vypařil se. -Kdo?
Muž s kuřetem?
Tvůj manžel!
Proč se směješ?
To nic. Omlouvám se. Promiň.
Já se z těch nesmyslů zblázním.
Co se děje, tati?
Děje se něco divného.
Věř mi, děje se něco divného.
Pojď, posaď se. Pojď sem.
Neboj se.
Všechno se vyřeší.
Já nevím.
Ale ano.
Neboj se.
Vzal sis prášky?
Co ty s tím mají společného?
Dáme ti prášky.
Večerní dávku.
Uleví se ti.
Už to nějakou dobu trvá.
Dějí se kolem nás podivné věci.
Nevšimla sis toho?
Byl tu chlap, který tvrdil, že to není můj byt.
Velice nepříjemně vypadající muž.
Skoro jako tvůj muž, jen horší.
To se povedlo, co myslíš? V mém bytě. Tvrdil mi to.
Ale...
Tohle je můj byt.
Nebo ne?
Anne?
Není?
Pověz mi, Anne, to je můj byt.
Že jo?
Děkuji.
Jo.
Já vím.
Ne. Neumíš si představit, jak je to občas náročné.
Nedávno nepoznal ani mě.
Já vím.
Jo.
Děkuji.
Pokud je s ní spokojený, to je nejdůležitější, že?
A aby byl šťastný.
Jo.
Ne, to je dobrý nápad. Jo, jistě.
To doufám.
Po telefonu se zdála milá.
Dám ti vědět, jak to šlo.
Jo.
Dobře.
Jasně, jasně.
Dobře. Brzy si zavoláme. Objímám. Ahoj.
-Dobrý den. -Nejdu moc brzy, že ne?
Ne, ne, vůbec ne. Pojďte dál.
-Pojďte dál. -Děkuji.
Pojďte dál.
-Děkuji, že jste se stavila. -Ale jistě.
Táta je u sebe v pokoji. Dáte si něco k pití?
-Ne, děkuji. -Dobře. Prosím, udělejte si pohodlí.
Já...
Jak jsem vám říkala,
-tátu rozčiluje nápad s... -To nic.
Může ho to vyprovokovat k...
Myslím, že mě má plné zuby.
Říkám vám to jen proto, že dokáže nečekaně reagovat.
Bydlel sám až doteď?
Ano. Bydlel v bytě nedaleko odsud.
Což fungovalo.
Mohla jsem se u něj stavovat skoro denně.
Ale museli jsme to změnit.
-Dál to tak nešlo. -To chápu.
Měl několik ošetřovatelek, jednu za druhou.
Těžko se mu s nimi vychází.
Je svůj.
Proto jsem ho nastěhovala sem k sobě.
Ale samotná to těžko zvládám.
Je toho moc, protože musím pracovat, a tak potřebuji něčí pomoc.
-Slyšel jsem zvonek? -Tati. Ano.
Cink, cink.
-Chci ti představit Lauru. -Těší mě, pane.
Říkala jsem ti, že se Laura dnes staví,
abyste se mohli seznámit.
-Dobrý den. -Dobrý den.
-Musím říct, že jste nádherná. -Děkuji.
Ale já...
Nepotkali jsme se už někdy?
Ne, to si nemyslím.
Určitě? Jsem si jistý, že už jsem vás někde viděl.
Laura se nám přišla představit,
aby věděla, jak žiješ
a do jaké míry ti bude schopna pomoci.
Já vím, drahá. To vím. Už jsi mi to stokrát řekla.
Moje dcera má...
sklon se opakovat.
Ale to znáte, je to věkem.
Dáte si něco k pití?
Jste moc milý, ale ne, děkuji.
Aperitiv? Určitě?
Malý aperitiv. Je čas na aperitiv, ne, ne?
Malý okamžik, hned se vrátím.
Jde si pro hodinky.
-Musím říct, že je okouzlující. -Jo. Ne vždy.
Jak jsem si myslel, čas na aperitiv.
Mám dvoje hodinky. Vždy mám dvoje.
Jedny na ruce a druhé v hlavě.
Vždycky to tak bylo.
-Tak, co si dáte, mladá dámo? -Tati.
Mohu naší návštěvě nabídnout pití, nebo ne? Co to bude?
-Co si dáte vy? -Malou whisky.
Dám si totéž.
Výborně. Dvě malé whisky.
Anne, prosím.
To je v pořádku, Anne. Tobě pití nabízet nebudu.
Ta se alkoholu nedotkne. Ani kapku.
-Je to tak. -Nikdy. Ani kapku, jo.
Proto působí tak...
-Jak? -Střízlivě.
Její matka byla stejná. Nejstřízlivější žena, jakou jsem kdy znal.
Božínku.
Bláznivé.
Ale její mladší sestra byla úplně jiná.
Máte dvě dcery?
I když ta druhá se mi sotva ozve.
Ale i tak to byla vždy moje oblíbená.
Malovala. Podívejte se.
Pirueta. Nádhera, že?
Ano, to je.
Ano.
Úžasná holka.
Nechápu, proč se neozývá. Nikdy.
Vaše whisky.
-Děkuji. -Na zdraví.
Za skleničku whisky bych dal celé jmění. Co vy na to?
Já toho moc nemám, takže...
Skutečně? Čím se živíte?
Péčí o druhé.
O jiné lidi?
Ano, mou prací je pomáhat lidem, kteří potřebují pomoc.
Jako jedna z těch holek, které mi pořád vnucuješ.
Musí to být těžká práce, že?
Trávit celý den s těmi...
Já bych to nevydržel. Co?
A co vy? Čím jste se živil vy?
Byl jsem tanečník.
-Skutečně? -Ano.
-Tati. -Co?
-Byls inženýr. -Co ty víš?
Ano, mou specialitou byl step.
-Skutečně? -Vypadáte překvapeně?
-Trochu jsem. -Proč?
Nevěříte mi, nebo si to nedokážete představit?
Jistě. Jenom... Step jsem vždy milovala.
Skutečně? Pořád mi jde. Předvedu vám to.
Skvělé. Proč se smějete?
Omlouvám se.
Už vím, koho mi připomíná.
Koho?
Lucy. Lucy, když byla mladší.
-Lucy? -Jo, mou druhou dceru.
Přesně tak. Podobá se jí, co myslíš?
-Jo, možná. -Ano.
Ano.
Ten její hrozný zvyk se nesmyslně smát.
Dostal jsem vás, co?
Situace je jednoduchá.
Bydlím v tomto bytě...
už dlouhou dobu.
Mám ho velice rád.
Koupil jsem ho před 30 lety. Dokážete si to představit? Ještě jste nebyla na světě.
Ano, je to velký byt.
Moc hezký. Je velký.
Byl jsem tu velmi spokojený.
Moje dcera ho moc chce.
O čem to mluvíš?
Víte, moje dcera si myslí, že se o sebe nedokážu postarat.
Tak se ke mně nastěhovala, jako že mi pomůže,
s mužem, se kterým se seznámila krátce po svém rozvodu.
Jo.
Který má na ni špatný vliv, to vám povím.
O čem to mluvíš, tati?
Tak se mě teď snaží přesvědčit, že se o sebe nedokážu postarat.
Dalším krokem je poslat mě pryč. Nevím kam.
Tak by můj byt získala mnohem snadněji.
Ale to se nestane.
Lituji, drahá. Řeknu ti to teď hned.
Já se z tohoto bytu hned tak nehnu.
Já tě přežiju.
Vás obě.
U vás si nejsem jistý...
ale svou dceru ano.
Vlastně to řeknu zcela jasně.
Já budu dědit po ní. Ne naopak.
A v den jejího pohřbu pronesu krátký proslov.
Abych všem připomněl, jak byla manipulativní a bezcitná.
Omlouvám se.
Proč? Ona tomu rozumí. To ty ne.
Víte, už celé měsíce se ji snažím přesvědčit,
že se o sebe dokážu postarat sám.
Ale... nechce mě poslouchat.
Já ničí pomoc nepotřebuji.
Ze svého bytu neodejdu.
Chci jen, aby všichni táhli do prdele.
Nicméně...
bylo mi potěšením.
Au revoir. Pápá.
Moc mě to mrzí.
Nežertovala jste, když jste říkala, že je svůj.
Moc mě to mrzí.
Vůbec ne. Takové reakce jsou běžné.
To bude dobré.
Myslíte?
Jo.
Tak co?
Co?
Šlo to dobře?
Jo.
Myslím, že jo. Řekla, že zítra nastoupí.
-Tady? -Jo.
To je dobře.
Jo. Uvidíme, jak to půjde první den a...
Bála jsem se, že to nevyjde, ale nakonec to bylo v pohodě.
-Byl okouzlující. -Tak vidíš.
Jo.
Skutečně to na ni rozbalil. Měls ho vidět.
Řekl jí, že byl tanečník. Stepu.
-Ne. -Jo.
Nevím, jak ti to mám popsat. Bude schopna...
Myslím, že spolu budou vycházet.
A pak jí řekl, že mu připomíná Lucy.
Skutečně?
Kolik jí je?
Proč, máš o ni zájem?
Co je to s tebou?
Je dobře, že to šlo dobře, ne?
Ano. Jo.
Tak co?
-Co je to s tebou? Mluv. -Já jen...
Co?
Když jsem se vrátila s kuřetem, tak mě nepoznal.
Něco to se mnou udělalo.
To chápu.
Je to těžké.
Pojď sem, obejmi mě.
Viděla jsem mu to v pohledu. Nevěděl, kdo jsem.
Jako bych mu byla cizí.
-Musíš si na to zvyknout. -Nejde mi to.
Určitě to zvládneš. Podle mě to zvládáš dobře.
Pojď sem.
Tati.
Ahoj. Večeře bude za pět minut. Hodí se ti to?
Ano, drahá. Hodí.
Hodí se mi to.
Zdravím.
Máš hlad?
Ano, ano. Ale...
Máme dnes večer hosty?
Ne, proč?
Ale nic.
Nic.
Je všechno v pořádku?
Mělas dobrý den?
Jo, moc.
Stavila se tu Laura.
Že, tati? Před chvílí tu za námi byla Laura.
-Kdo? -Laura.
Ta mladá žena, která za tebou přišla.
Pak jsme byli u doktora.
Neviděl někdo moje hodinky? Nemůžu je najít.
Už zase?
Asi sis je dal do skříňky. Na své tajné místo.
Do jaké skříňky?
Nevím, o čem to mluvíš. Skutečně nevím, Anne.
Do jaké skříňky? Žádná tu není. Nic tu není, nebo jo?
Mohli bychom být diskrétnější?
Podíval ses do skříňky?
Nejsou tam. Musel jsem je někde ztratit.
-Nebo mi je ukradli. -Neukradli.
Co tím myslíš, že neukradli?
-Uletět nemohly. -Mám se po nich podívat?
Určitě. Fakt mi to vadí.
Mám starosti. Dělá mi to starosti. Chci říct...
Ztrácí se mi věci, všichni si je jen tak berou a...
Když to tak půjde dál, budu docela oškubaný.
A...
nebudu vědět, kolik je hodin. Prosím.
Děkuji.
Víte, kolik je hodin?
Skoro osm.
To je pozdě.
Neměli bychom večeřet?
Ano, za pět minut, až bude hotové kuře.
Dnes máme kuře?
To, které přinesla Anne.
Ty jsou hezké.
Vaše hodinky jsou...
Jsou hezké. Jsou...
Jo. Jsou vaše?
Chci říct, patří vám?
Ano.
Mohu se podívat?
Prý to dnes šlo dobře.
To ano.
Moc dobře. Moc dobře.
Prý se podobá Lucy.
Skutečně?
To nevím. Nikdy jsem ji neviděl.
Ne, to...
Šlo to dobře. Anne se zdála spokojená. Víte, je to...
Já nepotřebuji... To Anne.
Mohu se podívat? Na vaše hodinky?
To je pravda, záleží jí na tom, aby to vyšlo.
Jo.
Má o tebe starost.
A hrozně ji to mrzí,
když se neustále hádáš s...
-Co je s mými hodinkami? -Nic.
Jen jsem se díval.
Chci se podívat, jestli...
Podívat se, jestli... Jsou hezké. Moc hezké.
Koupil jste si je?
Cože?
Dostal jste je, nebo jste si je koupil?
Koupil jsem je.
Proč?
Účet už asi nemáte, že?
O čem to mluvíš?
-Vaše hodinky. Jsou... -Mluvil jsem o Anne.
O Anne?
Ano, o Anne.
Jo.
Nechápu, proč jsme spolu nikdy nevycházeli.
Zatímco s její mladší sestrou...
To bylo jiné.
Znáte ji? Je úžasná.
Úžasná.
Už jsem ji celé měsíce neviděl.
Nedivím se jí...
Cestuje po světě, myslím.
Maluje.
Udělalo by mi velkou radost, kdyby mě přišla navštívit.
Popadl bych ji do náručí a nalepili bychom se na sebe.
Na celé hodiny, jak jsme to dělávali.
Kdysi dávno, když byla malá.
Když mi ještě říkávala:
"Tatínku."
Tak...
Tak mi říkávala.
Hezké, že? "Tatínku."
Mohu se tě na něco zeptat?
Ale chci upřímnou odpověď.
Nic extra.
Uděláš to pro mě?
Jo.
Takže...
Jak dlouho tady hodláš zůstat a lézt všem na nervy?
Co je?
Co máš s vlasy?
-Nic. Proč? -Sluší ti to.
-Ztratilas klíče? -Ne.
Dobrý den. Otec jde k doktorce Saraiové.
Tati, pojď dál.
Dobře, děkuji.
Tady to podepiš.
Já to vyplním.
Datum narození?
Pátek 31. prosince 1937.
-V pátek? -Ano.
V současné době bydlíte s dcerou, je to tak?
Ano. Dokud neodjede do Paříže.
Ne, tati, proč pořád mluvíš o té Paříži?
-Cože? -Zůstávám v Londýně.
Pořád to měníš. Jak si to mají všichni pamatovat?
Já v Paříži nepřicházelo nikdy v úvahu.
-Ale ano. Řeklas mi to. -Ne, neřekla.
Promiň. Nedávno jsi mi to říkala.
Nevzpomínáš si? Zapomněla.
Trpíš ztrátou paměti. Musím si promluvit s doktorkou.
-Tak, či tak, do Paříže nejedu. -To je dobře.
Paříž. Ani tam nemluví anglicky.
Vím, že to člověka vyděsí a může se to rychle změnit.
Tak když budete cokoli potřebovat, zavolejte mi. Kdykoli.
Děkuji. Děkuji za vaši pomoc.
Tati?
-Děkuji. -Děkuji.
Děkuji.
Haló? Co se děje?
Cože?
Dobře. Hned jsem tam.
-Děkuji. -Děkuji.
Promiňte.
Co se děje?
Nic hrozného, myslím, že tě chce vidět.
-Kde je? -U sebe v pokoji.
-Ukaž. -Děkuji.
Dovol.
Cos dělal?
Co se děje?
Nic.
Dobře. Připravím večeři.
Anne?
-Co? -Děkuji ti za všechno.
-Musíme to změnit. -Jako jak?
-Dát ho do ústavu. -Do domova?
Ano, do domova důchodců.
Bude to pro něj lepší.
Proč o tom teď mluvíš? Zítra má nastoupit ta holka.
Máš pravdu.
Uvidíme. Možná to s touhle holkou vyjde.
Zdá se, že se ti líbí.
Ale to mi věř, doktorka má pravdu.
Nadejde doba, kdy... Může být skvělá, ale on je nemocný, Anne.
Je nemocný.
Tati, proč tam tak stojíš? Pojď sem.
Pojď sem. Pojď si sednout.
No tak, tati.
Tak.
-Takže to šlo dneska dobře? -Jo. Moc dobře. Co říkáš, tati?
-Co? -Rozesmáls ji.
-Jo? -Ano, říkala, že jsi okouzlující.
Že jsi svůj, ale že jsi okouzlující.
Zítra ráno tady nastoupí.
-Chceš přidat? -Ano. Je to dobré kuře.
Nemyslíš? Kdes ho koupila?
Dole. Proč?
Jen tak. Je to dobré kuře.
Paule?
Ne, děkuji.
Bude pracovat celý den? Chci říct...
Jo, do šesti.
-A potom? -Co tím myslíš?
-Po šesté? -To tu budu já.
Jsi spokojený?
S čím?
Máš dceru, která se o tebe řádně stará.
Co? Máš štěstí.
-Ty taky. -Myslíš?
-Co je s ní? -Anne?
Je unavená.
Potřebuje trochu sluníčka.
Jo.
Musíš se o ni starat, kámo.
Proč si někam nezajedete?
Proč?
Občas si říkám, že to děláš schválně.
Co?
Nic.
Plánovali jsme
cestu do Itálie.
Ale na poslední chvíli jsme to museli zrušit.
-Víš proč? -Ne.
Díky tvé hádce s Angelou.
Nemohli jsme odjet z města.
Museli jsme zrušit dovolenou a nastěhovat tě sem.
Teď budeš bydlet tady.
Navždy, pokud tomu rozumím.
On na to zapomněl.
-Neuvěřitelné. -Nech toho.
-Čeho mám nechat? -Jsi poněkud...
-Poněkud co? -Sarkastický.
Ne, nejsem.
Myslím, že jsem velmi trpělivý. Velmi trpělivý, to mi věř.
-To kuře jsi už odnesla? -Ano. Chceš ještě přidat?
-Je v kuchyni? -Jo, přinesu ti.
Ne, já sám.
-Proč říkáš takové věci? -Co jsem řekl?
Naprosto ti rozumím.
-Ne, nerozumíš. -Ale ano. Ale nechápu...
Děláš toho pro něj tolik
a já si tě za to velice vážím.
Udělalas rozhodnutí a přivedla ho sem a...
A proč ne? Ale...
Jak to mám říct?
Myslím, že musíš najít jiné řešení.
-Je totálně mimo. -Tak nemluv.
Jak mám mluvit? Říkám pravdu.
Musíme najít jiné řešení.
-Jaké? -Dát ho do ústavu.
-Do domova? -Ano, do domova důchodců.
Bude to tak pro něj lepší.
Proč to říkáš zrovna teď? Zítra tu nastupuje ta holka.
Máš pravdu. Uvidíme.
Možná to s touhle holkou vyjde.
Zdá se, že se ti líbí.
Ale to mi věř. Doktorka má pravdu, Anne.
Přijde doba, kdy... Může být dobrá, ale on je nemocný, Anne.
Je nemocný.
Co tam tak stojíš? Pojď si sednout.
No tak, tati.
Tati, pojď se posadit.
Tati.
DR. A. SARAIOVÁ, MUDR.
Prosím, nezavěšujte, přepojíme vás.
Číslo, na které voláte, ví, že čekáte.
Prosím, nezavěšujte, přepojíme vás.
Číslo, na které voláte, ví, že čekáte.
Tady je Dr. Saraiová.
Haló?
Tati?
Ty už jsi vzhůru?
Vyspal ses dobře?
Anne, odkud to je?
Mám ti udělat čaj, než přijde?
-Kde je ten obraz? -Jaký obraz?
Lucyin.
Pleteš si to se svým bytem. Tady žádný obraz nevisel.
Pojď se nasnídat.
Anne.
Hele.
Koukni se.
Anne?
Tady máte čaj.
-Cože? -Ať vám nevystydne.
-Kde je Anne? -Odešla.
-Skutečně? Už? -Jo.
Vrátí se. Po práci. Najdu vám léky.
-Ne. Počkejte. -Vrátím se.
Jen jdu najít vaše léky.
Do prdele.
-Kolik je hodin? -Čas na vaše léky.
Je dobré si je vzít teď. Mít to za sebou. Nemyslíte?
Tuhle malou modrou máte rád.
Modrou pilulku máte rád. Podívejte, jakou má hezkou barvu.
-Mohu se vás na něco zeptat? -Ano.
Jste jeptiška?
Ne.
Tak proč se mnou mluvíte jako s debilem?
-Já? -Ano.
-Nemluvím. -"Vaše modrá pilulka."
"Vaše modrá pilulka."
-Jo. -Omlouvám se. Nechtěla jsem...
Je to velice nepříjemné.
Uvidíte, až budete v mém věku, což bude dříve, než si myslíte.
Omlouvám se.
Už se to nestane.
Řekněte mi,
nevšimla jste si něčeho?
Čeho?
-Ohledně mého bytu. -Co je s ním?
Změnil se.
Myslíte?
Ano.
Třeba ty židle.
Tamhle.
-Kdo je tam dal? -To nevím. Asi vaše dcera.
Jistěže moje dcera.
I tak je to neuvěřitelné, že se mě ani nezeptá.
Chci se omluvit, pokud jsem byl poněkud...
-když jsme se viděli posledně. -To nic.
Vaše dcera mě varovala. Říkala, že jste svůj.
Jo.
Je neuvěřitelné, jak moc se Lucy podobáte.
Anne mi řekla, co se jí stalo. Je mi to líto. Nevěděla jsem to.
-Co? -To o té nehodě.
Jaké nehodě?
Cože?
O čem to mluvíte?
O ničem.
Vezmete si léky? Pak se půjdeme obléci.
-Vidíte? -Co?
Mluvíte se mnou, jako bych byl zpomalený.
-Ne, nemluvím. -Mluvíte!
Nemluvím.
-Jo. -Já...
"A pak se půjdeme obléci." "A vaše modrá pilulka."
Jsem velice inteligentní. Na to nezapomeňte.
Rozumíte?
Ano, budu si to pamatovat.
Dobře. Děkuji.
Ano, to je pravda. Jsem velmi inteligentní.
Občas překvapím i sám sebe.
Mám paměť jako slon.
-Víte, jako to zvíře? -Ano, ano.
Zapomněl jste na prášky.
Co tady děláte?
-Mám vám přinést další sklenici vody? -Ne, neobtěžujte se.
Spolknu je... Tam ten šálek čaje.
-Určitě? -Jistě. Podívejte.
Uvidíte. Díváte se?
-Ano. -Pozorně se dívejte. Jo?
Hodím si je do slin.
-Pozorně se dívejte. -Ano, dívám.
Tak.
Šálek čaje.
A presto.
Hotovo.
-Bravo. -Jo.
Víte,
v mládí jsem dělal v cirkusu.
-Skutečně? -Ano.
-Chcete vidět kouzlo? -Co kdybychom se nejprve oblékli?
-Teď? -Ano.
-Ne, teď ne. -Ano!
-Ne. -Ano!
Proč? K čemu to je?
Stejně se budu muset zase převléct do pyžama.
-Ušetřím čas. -Tomu rozumím.
Ale když budete v pyžamu, tak nemůžeme jít ven.
Kam chcete jít?
-Do parku. -Bože.
-Je hezky. -Všechno v pořádku?
-V pohodě. Jdeme se obléct. -Ale...
Všechno v pořádku, Anthony?
Děje se něco?
Ne, ne.
Jen jsem si chtěl s tebou popovídat.
-Se mnou? -Ano.
-Jdu nám nachystat věci. -Ne, nechoďte.
-Hned se vrátím. -Nenechávejte mě tu samotného.
Budu jen vedle. Hned se vrátím.
Mohu se tě na něco zeptat?
Jo.
Ale chci upřímnou odpověď. Nic extra. Uděláš to pro mě?
Jo.
Takže...
Jak dlouho ještě tu chceš být
a lézt všem na nervy?
-Kdo, já? -Ano, ty. Chci znát tvůj názor.
Máš v úmyslu ničit své dceři život?
Nebo je moc doufat, že se začneš v nejbližší době
chovat rozumně?
-O čem to mluvíš? -O tobě, Anthony.
O tobě. O tvém chování.
Přestaň. To nedovolím.
-Nedovolíš? -Ne.
Co když to udělám znovu, co uděláš potom?
-Já... -Jo?
Budu si tě muset podat fyzicky.
Chceš mě tím snad vyprovokovat?
Víš, já taky určité věci nedovolím.
Lézt všem na nervy. V určitém věku.
Ne, přestaň. Nech toho.
Jo. To si nedám líbit. Připadá mi to naprosto nevhodné.
Nech toho. Nech toho.
Tati, co se stalo? Co je to s ním?
Tati.
To nic. Jde o tvoje hodinky?
O to ti jde? Našla jsem je, podívej.
To nic, neplač.
Neplač. Už budeš v pořádku. Bude to v pořádku.
Budeš v pořádku.
Pojďme si dát kuře, ano? Kuře máš rád, že?
Kolik je hodin?
Je osm. Čas se najíst.
Osm večer?
Myslel jsem, že je ráno.
Zrovna jsem vstal. Koukni, ještě jsem v pyžamu.
Ne, už je večer a uvařila jsem ti kuře.
Ach, tati.
To nic. Pojď.
Pojď, lásko, Pojď.
Tatínku, to nic.
Tatínku.
Tati?
Tati, spíš?
Anne?
Tati, to jsem já.
Lucy?
Tati?
Tati.
Lucy?
Tati.
Tati?
Ty už jsi vzhůru?
Mám ti uvařit čaj, než přijde?
Tati.
-Dobré ráno. -Posaď se. Je hotový.
-Máš hlad? -Jo.
Dnes ti přijde návštěva. Pamatuješ?
Pamatuješ?
Jak bych mohl zapomenout? Nepřestaneš o tom mluvit.
Už by tu měla být.
-Tak brzy? -Jo.
-V noci se mi o ní zdálo. -O Lauře?
Ano. Aspoň si to myslím.
Viděl jsem její tvář.
Víš, já...
Moc mi připomíná tvou sestru.
Ano, říkals to včera.
Pokud jsi spokojený, tak já taky.
Zdá se být milá.
-Milá a šikovná. -Jo.
Myslím, že se o tebe bude dobře starat.
-Líbí se mi. -To je dobře.
Měl by ses obléct, než přijde.
-Kdo? -Laura, nová ošetřovatelka, co se ti líbí.
-Ano, ano. -Jo.
Ano.
Oblečeme ti sako, než přijde.
A kalhoty.
Ano.
Říkala, že tě včera moc ráda poznala.
Udělals na ni velký dojem.
-Skutečně? -Ano.
Přesvědčils ji, že jsi tančil
a že jsi byl skvělý ve stepu.
-Kdo, já? -Jo.
A co na to říkala?
Že by tě někdy moc ráda viděla.
To je legrační.
Nevěděl jsem, že umím stepovat. Ty jo?
Ne.
-Skrytý talent. -Zdá se.
-To je ona? -Myslím, že ano.
Ale nejsem připravený. Nejsem oblečený.
-To nevadí. Oblečeš se později. -Ne, počkej. Nejsem ani...
-Musím se obléct. -To nevadí.
Vadí!
-Je za dveřmi. -Nenechávej mě tu samotného. Hele...
Co si o mně pomyslí?
Musím být řádně upravený.
Proč všechno komplikuješ?
Oblečeš se později. Nic si z toho nedělej.
-Budu se cítit hrozně! -Nebudeš.
Budu.
-Lauro, zdravím. -Zdravím. Jdu moc brzy, že?
Ale vůbec ne. Pojďte dál. Jsme v kuchyni.
-Tady. Zrovna jsme se chtěli obléct. -Zdravím.
-Anne, kdo je to? -Dobrý den, Anthony.
Ale, Anne, to není ona.
Tati.
Dáte si něco k pití, kafe nebo...?
-Ne, děkuji. -Už jste snídala?
-Nic nechci. -Já...
Tu nechci. Kde je ta, co se mi líbí?
O čem to mluvíš? Pozdrav se s Laurou.
Něco mi tu nedává smysl.
-Nedává to smysl. -Vzpomínáte si? Včera jsme se poznali.
Seznámili jsme se spolu.
Řekla jsem, že se vrátím,
abych viděla, jak to tu vedete
a viděla, jestli vám mohu pomoci.
Pamatujete?
Tati? Můžu s tebou mluvit?
Jak to mám říct?
Vzpomínáš, jak ses ke mně nastěhoval? Bylo to jen...
Bylo to jen dočasně, protože ses pohádal s Angelou a...
Napadlo mě, jestli by nebylo lepší...
Co říkáš na ten pokoj? Je hezký ne?
-Máš výhled do parku. -Skutečně?
Je moc hezký.
Je to jako bydlet v hotelu, nemyslíš?
Všichni obyvatelé to tvrdí.
Myslím, že ti tady bude lépe.
Kde?
Tady.
Myslím, že by bylo lepší a pro tebe přijatelnější,
kdybychom se shodli na tom, že tu budeš bydlet.
Co myslíš?
A co ty? Co budeš dělat ty? Kde...?
Kde budeš spát ty? Ve kterém pokoji?
Pokud si vzpomínáš, já budu bydlet v Paříži.
Ne, nebudeš.
Budu. Pamatuješ?
Řekla jsem ti to. Pamatuješ?
Ale říkalas...
-Určitě? -Ano.
Ale říkalas mi,
že tu zůstaneš se mnou.
Ne, musím jít. Je to důležité.
Už jsem ti to vysvětlovala.
Budu za tebou chodit příležitostně o víkendech.
A co já?
Ty budeš tady v Londýně.
Úplně sám?
-A co tvoje sestra? Kde je? -Ach, tati.
Kdybys tak věděla, jak moc mi chybí.
Mně taky. Mně taky chybí, tati. Všem nám chybí.
Anne?
Vyspal jste se hezky?
Co tady dělám?
Je čas.
Na čas jsem se neptal. Ptal jsem se, co tady dělám.
Kde je Anne?
Přinesla jsem vám prášky.
S těmi prášky jděte do prdele!
-Jste sestra? -Jo.
Jo tak. Aha. Tak je to.
Jste sestra.
Ano.
To jsem si myslel. Jste ten typ. Typická sestra.
A co tady děláte?
-Cože? -Co tady děláte?
Starám se o vás.
Nepovídejte? Staráte se o mě?
To slyším poprvé.
Odkdy?
Už je to pár týdnů.
Pár týdnů, jo?
To rád slyším.
Úžasné. Tady v tom domě mi nikdy nikdo nic neřekne.
-Myslel jsem, že budeme mít novou. -Novou co?
Sestru. Novou sestru.
Ta nová se podobá Lucy, mé druhé dceři.
Nedávno jsem se s ní seznámil. Byla tu, ne?
Vezmete si prášky?
Dnes ráno měla nastoupit.
Laura. Ne?
Myslím, že si to pletete, Anthony.
Ta, která mi připomíná Lucy.
-Jistě. -Jistě.
Čas vzít si léky.
Jo.
Není to načasované na minuty, že ne?
Kde je Anne?
Vaše dcera tu není, Anthony.
-Kde je? Šla ven? -Pokud si vzpomínáte,
bydlí v Paříži.
Ne. Ne, ne, ne.
Chtěla tam jet,
ale nakonec z toho sešlo.
Bydlí tam už několik měsíců.
Moje dcera v Paříži?
Ne, ne, ne. Ani tam nemluví anglicky.
Podívejte.
Včera, ten pohled, co vám poslala, četli jsme ho spolu.
Vzpomínáte si? Podívejte.
Říkám vám to každý den.
Bydlí v Paříži, protože se seznámila s Paulem
a s tím tam teď žije.
Občas sem za vámi chodí.
-Anne? -Ano.
Občas přijede na víkend.
Přijde sem a chodíte spolu do parku.
A povídá vám o svém novém životě, co dělá.
Posledně vám přinesla kafe, protože ho máte rád.
Kávu nesnáším.
Piju jen čaj.
-Je všechno v pořádku? -V pořádku. Zrovna se oblékáme.
Všechno v pořádku?
Ano.
-Tady to je. -Děkuji. Hezký den.
Zatím.
Ten, tenhle, kdo je to?
Kdo?
Ten, co teď odešel.
To je Bill.
Bill?
-Jo. -Určitě?
Ano. Proč?
Jen tak. Jenom...
Já jen... Jak to mám říct?
Co tady dělá?
V mém bytě? Znám ho?
To je Bill. Vídáte ho denně.
Skutečně?
-A vy... -Co?
Omlouvám se, že se ptám, ale...
Chci říct, kdo...?
Kdo přesně jste?
Jsem Catherine.
Catherine. Jistě.
Ano, ano, ano.
Catherine.
-A to je Bill. -Ano.
A co já?
Kdo...
přesně jsem?
Vy?
Vy jste Anthony.
Anthony?
Ano.
Anthony. To je hezké jméno.
"Anthony", nemyslíte?
Je to moc hezké jméno.
Dala mi ho moje máma, asi.
-Znáte ji? -Koho?
Mou matku.
-Je... -Ne.
Měla... Měla...
Měla velké oči.
Mám před očima její tvář.
Byla... Doufám....
že za mnou přijde.
Myslíte? Maminka.
Říkala jste, že občas přijede na víkend.
Vaše dcera.
Ne.
Moje maminka.
Chci maminku.
Chci maminku. Chci odtud pryč.
Zavolejte někomu, ať si pro mě přijedou.
Tichoučko...
Ne, ne. Já chci maminku. Chci, aby si pro mě přijela.
Chci jít domů.
Copak je, Anthony?
Co se děje?
Mám pocit...
Mám pocit, jako by ze mě opadalo všechno listí.
-Listí? -Jo.
Co tím myslíte?
Větve a vítr a déšť.
Už nevím, co se děje.
Víte, co se děje?
Všechno to s tím bytem.
Už nemám kam složit hlavu.
Ale vím, že hodinky mám na ruce, to vím.
Na cestu.
Jestli ne, tak...
Nevím, jestli...
jsem připraven...
Na...
Nejprve...
se oblečeme, ano?
Ano.
Oblečeme se
a potom se půjdeme projít do parku, ano?
Ano.
Dobře.
Stromy a všechno listí.
Pak se vrátíme sem a najíme se.
Ano.
A pak si dáte svou siestu, ano?
Ano.
A když se budete cítit dobře,
tak se půjdeme zase projít do parku.
-Jen my dva. -Jo.
Protože je krásný den.
Svítí sluníčko.
A musíme jít, dokud svítí sluníčko.
-Musíme toho využít. -Jo.
Protože hezké počasí nikdy netrvá dlouho, že?
Ne.
Tak se oblečeme.
Ano?
Ne.
-Ale no tak. -Ne.
Pojď, lásko.
To nic. No tak.
Tichoučko.
Za chviličku bude lépe, slibuji.
Všechno bude dobré.
Překlad titulků: Roman Placzek