ŠAMPION
BORIS PŘEKONAL...
PODVOD
NEMANŽELSKÉ DÍTĚ
BANKROT
LHÁŘ
SUPER, BORISI
Kdo je Boris Becker?
Boris Becker je dítě,
které má před sebou plamínek.
A jednoduše zkouší, jestli se spálí nebo ne.
Něco takového.
Skončí Boris Becker za mřížemi, nebo bude...
Jak vidíte, případ přitáhl vlnu pozornosti v celé Evropě.
U soudu byl vykreslen muž,
kterému ze zářné kariéry sportovce nic nezbylo.
Muž se zmatkem ve financích a naprosto zničenou pověstí.
To čekání od přečtení verdiktu je těžké.
Za dva dny padne rozsudek. Opravdu náročné.
Padl... Padl jsem až na dno.
Nevím, co si o tom myslet.
Postavím se k tomu čelem. Neschovám se, nikam neuteču a ani...
Prostě ten rozsudek přijmu.
Je středa odpoledne. V pátek zjistím, jak bude vypadat zbytek života.
- Borisi! - Borisi!
PÁTEK 29. DUBNA 2022
Borisi, tady!
- Borisi. - Věříte si, Borisi?
Vzkážete něco fanouškům? Jistě se vám leccos honí hlavou.
Nějaké vyjádření, než vejdete?
Uvidíme se u soudu.
Becker vyslechl verdikt
s červenými tvářemi, ale jako vždy bez projevů emocí.
Zíral před sebe a mám dojem...
Už nikdy nebude pořádně vydělávat a pracovat.
Boris Becker. Jmění prohýřené katastrofální správou majetku.
Byl odsouzen k trestu dva a půl roku odnětí svobody.
Když mám jmenovat milované místo, kde jsem doma, řeknu Wimbledon.
FINÁLE WIMBLEDONU 1985
Slyšel jsem, že můj soupeř, Kevin Curren,
si vždycky vezme první židli.
Trenér mi řekl, ať vyjdu na hřiště první, působím silně a vezmu si židli jako první.
On byl jasný favorit. Mně připadal nervózní.
Tušil jsem, že když vyhraju hod mincí, vyberu si podání,
abych měl hned v začátku navrch.
Já své podání vyhrál a jeho brejkl.
Becker vůbec nepůsobí nervózně.
Hra a první set, Becker.
Přichází zvrat. Kevin začíná mít navrch.
A já ztrácím dech.
Ale sebral jsem se a zase ho brejkl.
Hra, Becker.
Trochu ho to vybudilo.
Setbol.
Hra, Becker.
První hru čtvrtého setu jsem vyhrál, sedl si
a hlavou se mi honilo: „Teď už si jen udržet podání.“
Jsem nervózní.
Chci hodit míčkem, ale nejde mi z ruky.
Je prostě jako přilepený. Nepustí se.
Dvojchyba. Diváci zaúpí.
0:15.
Do toho, Borisi!
Mám mečbol a jdu do sebe. „Prosím, Bože. Ještě jedno podání.“
„Ještě jedno podání.“
O 34 LET POZDĚJI
Pane Beckere, začněme od základů. Jste na mizině?
Jak se vítěz tolika utkání
po tak úspěšném životě dopracuje do takové situace?
Becker, trojnásobný vítěz Wimbledonu, dnes v Londýně stane před soudem.
Ahoj.
Tak o tohle se hraje.
Otočte se.
To je ta slavná báseň „If“ od Rudyarda Kiplinga.
Tady čekáme, než vyjdeme na centrkurt.
Vzhlédneme a trochu znervózníme.
„KDYŽ DO FALEŠNÉ TVÁŘE TRIUMFU I PÁDU STEJNĚ KLIDNĚ HLEDĚT VYDRŽÍŠ“
Mnozí z nás sportovců uvěří, že i po skončení kariéry
budou vydělávat pořád tolik, co v jejím průběhu.
Viním sám sebe.
- Tak. - Díky.
Probral jsem se až moc pozdě.
Pevně věřím, že všechno má svůj důvod.
Ale jaký důvod má tohle? Co jsem provedl? Jak jsem si to zasloužil?
A víte, opakuju, že nejsem...
Nejsem ten typ, co pláče na kameru. Nemám ve zvyku naříkat.
Přijímám všechno, co přijde.
Ale tohle je těžké. Je těžké odhalit příčinu.
Jednou na ni přijdu, ale právě teď ji neznám.
Dokázal to!
Vítězství...
je Beckerovo!
A tady ho máme. Gratuluju.
Díky.
Jak se cítíte?
Jako ve snu, chápete. A mám pocit, že na mně teď leží velká odpovědnost.
Protože vyhrát Wimbledon v mém věku, to je jedinečná věc, víte?
Vyhrál už někdy někdo na kolenou?
To nevím.
Kdyby vám před dvěma týdny někdo řekl, že ve Wimbledonu zvítězíte,
co byste na to řekl?
Že je idiot.
A Západní Německo oslavuje Beckerovo vítězství.
Prezident mu vzkázal svou gratulaci
okamžitě po utkání.
A v Beckerově rodišti poblíž Heidelbergu
jeho příbuzní, kteří nemohli do Wimbledonu, sledovali televizní přenos.
Oslavovaný návrat.
Úzké ulice Leimenu pod náporem obyvatel praskaly ve švech.
BUM BUM
Přivítejte Borise Beckera.
- Gratuluju. - Díky.
- Bum Bum! - Bylo to...
- Tak se nejmenuju. - Jo.
Proberme to. Chtěl jsem až pak, ale už se stalo.
- I na obálce Sports Illustrated. - Jo.
„Baby Boomer a Bum Bum Becker.“
Když jsem se narodil, máma mě pojmenovala Boris, ne Bum Bum.
A ta přezdívka se mi nelíbí.
Máte dojem, že mladé dámy...
Že potkáváte víc mladých dam než dřív? Než před pěti měsíci?
Po Wimbledonu holek přibylo.
Přibylo? Jo.
BORIS BECKER PROTI ZBYTKU SVĚTA
ČÁST PRVNÍ TRIUMF
CHLAPEC KRÁLEM - BECKERŮV JACKPOT
BORIS ZAZÁŘIL
V 17 ŠAMPIONEM BORIS PŘEKONAL REKORD
SEDMNÁCTILETÝ NĚMEC PORAZIL KEVINA CURRENA V BOJI O TITUL ŠAMPIONA MUŽSKÉ DVOUHRY
Celkové skóre utkání vám poví hodně.
Poražená si ani neškrtla.
V prvních dvou setech byl vítěz nesvůj,
ale pak se oklepal a vyhrál.
Za těmi čísly se skrývá příběh, jak a proč k zisku bodů dochází.
Nejde jen o úspěšné údery a promáchnutí, ale záleží i na rozhodnutích hráčů.
Kdy hrají na jistotu a kdy zariskují.
Sebedůvěra opadne a pak je zas zaplaví. Proč?
Je za tím strach z prohry? Nebo zvláštní druh sebeobelhání?
Jak velcí hráči přesvědčí sami sebe, že dokážou vyhrát,
ať je jakkoli zle?
Na tyto otázky skóre neodpoví.
NENECHTE HO VZÍT MI DĚTI
Skóre je jen titulek.
SOUD, KDE BECKER ZTRATIL ŘEČ
Daří se hráči, nebo ne?
PROLHANÝ BORIS
Je vítěz, nebo poražený?
WIMBLEDONSKÝ ŠAMPION ZA MŘÍŽEMI NEVYNUCENÁ CHYBA
Zvlášť v jeho případě titulky překryly pravý příběh.
Mluvil jsem s ním ve dvou obdobích.
V roce 2019, kdy jeho potíže začaly.
Jo.
A pak v roce 2022, tři dny předtím než šel do vězení.
Pozdější z rozhovorů se točil kolem otázky času.
Kolem jeho odpočtu k nejisté budoucnosti a dopadů jeho minulosti na přítomnost.
Borisi, kdybyste mohl mluvit se svým mladším já, co byste řekl?
To je zajímavé, že se na to ptáte,
protože můj nejstarší syn za mnou přišel k soudu a ptal se mě:
„Tati, co... co ses naučil?“
A já na to: „Synku, o svoje záležitosti se starej osobně.“
Kolik bere Beckerův manažer Ion Tiriac?
- Ne dost. Ne. - Ne dost?
BECKERŮV MANAŽER
Manažera mi dělal Ion Tiriac.
V 15 jsem byl na juniorském turnaji v Monte Carlu.
Hlavním trenérem týmu byl Günther Bosch.
BECKERŮV TRENÉR
Je z Rumunska.
Bosch s Tiriacem byli už od dětství přátelé.
Günther radil Ionovi sledovat jistého neuvěřitelného mladého Němce.
Tak jsem se na něj podíval.
Zajímavý.
Trošičku při těle.
Ion Tiriac vždycky měl výrazný děsivý knír.
Trénoval Guillerma Vilase a já z něj byl nervózní.
Vilas.
Co se jeho talentu týče, nula.
Ale jeho pracovitost? Ohromná.
Byl to ten nejlepší hráč v dějinách oproti těm, co přicházeli a zas mizeli.
A Boris Becker v té době dělal to, co musel.
Pozvali mě do Hamburku na týdenní trénink s Guillermem Vilasem.
Vilas byl největší dříč v tenisovém světě. Tiriac chtěl vidět, co vydržím.
Jak to šlo?
Brzy mě bolelo kdeco...
Byl celý od antuky, měl ji v očích, tady a tam, krvácel.
Opravdu zajímavý chlapík.
Dřel jako kůň, až si málem uhnal zlomeninu v rameni.
Boris je mladík s pořádnou dávkou odhodlání
a myslím, že většího dříče jsem mezi sportovci snad ještě neviděl.
Miloval jsem to. Tenis, trénink.
A především vítězení.
- První turnaj jsem vyhrál v šesti. - Už?
V šesti letech.
Vzpomínám si, jak jsem jako šestiletý držel tu malou trofej.
Nevím to jistě, ale beztak byla maličká.
Rainer Martinell a Boris Becker se utkají o první místo.
- Hra, set, zápas. - Jo!
Jen pomysli, před sedmi lety tu hrál Borg. Přeju ti podobné úspěchy.
Hodně štěstí!
Borisi, pojď.
Když vyhrajete v šesti a znovu v sedmi a osmi, pak máte trenéra
a hrajete tenis víc a víc.
- Kolik vám je? - Jedenáct.
Kdo je tady na turnajích nejoblíbenější hráč?
Borg!
- Nejradši máte Borga? - Jo.
Mým hrdinou byl Björn Borg.
Zbožňoval jsem ho. Chtěl jsem být jako on.
Nikdy to nevzdávám.
Ať je skóre jakékoli, zápas neskončí, dokud někdo nezíská poslední bod.
Když začnete hrát tenis v pěti letech, chcete vítězit.
Kvůli tomu trénujete.
To se pak pokoušíte dokázat celý život.
Když jsem Borga sledoval, usoudil jsem, že musím hrát jako on.
Z významných turnajů dávali v televizi jen Wimbledon.
Když Borg hrál slavné finále roku 1980,
mladý Boris seděl v Západním Německu s rodiči
a sledoval ho v televizi.
Když dosáhnete jisté úrovně,
začne jít spíš o psychiku, o souboj vůlí.
Ano, 2:2.
Po prohře v tiebreaku čtvrtého setu jsem vysílením už nevěřil, že zvítězím.
Naprosto k nevíře.
A co se asi Borgovi honí hlavou?
Myslel jsem si, že vyhraju. On určitě po výhře netouží tolik jako já.
Teď se rozhodne.
Ale jako by zařadil novou rychlost.
Vítěz!
Žasl jsem nad jeho výhrou.
Na juniorských kláních se každý viděl jako Björn Borg.
Býval jsem na kurtu nevychovaný.
Rozčiloval jsem se. A pak jsem ničil rakety.
A tak jsem za trest po svých třech hodinách tréninku
musel ještě hodinu hrát se Steffi Graf.
Dva nejlepší hráči německých dějin se narodili jen asi 15 km od sebe.
22 GRANDSLAMOVÝCH TITULŮ
Ve 12 jsem byl nejlepší v kategorii do 14 let.
Ve 14 jsem začal hrát mezi muži.
A tehdy jsem se taky stal německým šampionem halového tenisu.
Ve světě tenisu v té době existovaly jen tři manažerské agentury,
které měly vliv.
Mého otce navštívili zástupci všech.
Mark McCormack rychle nabídl peníze. Stejně tak Donald Dell.
A mého otce urazilo, že by měl syna takhle prodat za peníze,
takže jim ve slušnosti ukázal dveře.
A Tiriac o penězích ani nemluvil.
Řekl mu: „Máte velmi talentovaného syna. Rád bych ho vzal pod křídla.
A staral bych se o něj jako o vlastního.“
Mluvil jsem s jeho rodiči. Velmi prostí lidé. Normální lidé.
Příjemní. Všechno pochopili a uzavřeli jsme dohodu.
Oni zůstanou doma, a když syn jednou někde projde do finále,
pozvu je na finálový zápas a to všechno. Nemám rád, když se do toho rodiče pletou.
Matka dodnes tvrdí,
že jejím největším životním omylem bylo dovolit mi absence ve škole.
Ale můj otec rozhodl, že dají mladému Borisovi šanci.
A tak jsem se v 16 stal profesionálem.
Má hra stála na síle.
Šlo vždycky o tvrdý úder a moje výpady k síti.
Vždycky dost výbojně.
Neměl jsem složitou strategii.
Instinktivně jsem vnímal, že jde o sílu. Že musím být silnější než soupeř.
A on se třeba postupně unaví a já ne.
Na podzim roku 1984 jsem byl asi tak na sté příčce světového žebříčku.
Tehdy v září a říjnu jsem vždycky prohrával už v prvním kole.
Takhle jsem vypadl asi sedmkrát, což je pro tenistu hodně.
Ztrácíte sebevědomí, přestáváte si věřit.
Začal jsem se tehdy hroutit. A Tiriac byl u toho.
Dal se do pláče, chápete?
„Já to nedám. Udělal jsem tohle a tamto všechno, ale...“
A já mu řekl, že hraje dobře.
„Zamysli se. Hraješ dobře.“
Řekl jsem mu, že mi nevadí jezdit až na konec světa,
ale potřebuju občas vyhrát.
Mně šlo vždycky hlavně o výhru.
A on se mi zaručil za to,
že když budu takhle pokračovat ještě tři měsíce, čekají mě velké výhry.
V roce 1985 už jsem porážel ty nejlepší.
Vystoupal jsem do první třicítky.
Došel jsem až do semifinále Italian Open a byla ze mě světová dvacítka.
V nejvyšších tenisových kruzích tušili, že na tom mladém Němci něco je.
Boris Becker z Německa se stal velkým tématem.
„Toho mladíka prostě musíte vidět.“
Myslím v únoru nebo v březnu roku 1985 jsme hráli exhibiční zápas.
Kňoural a stěžoval si na všechny výtky rozhodčích.
- Ne! - Varuju vás.
Já ten zápas vcelku hladce vyhrál.
Pak jsem šel za ním do šaten a řekl mu,
že by nejdřív měl něco vyhrát
a až pak si stěžovat,
ale dokud nic nevyhrál, měl by si tohle nechat od cesty.
Ani v nejdivočejších snech mě nenapadlo,
že čtyři měsíce nato vyhraje Queen’s a Wimbledon.
Queen’s byl turnaj na trávě předcházející Wimbledonu.
Šel jsem do finále s Johanem Kriekem.
HLAS JOHANA KRIEKA
Jsem ve finále se studentíkem z Německa.
Říkám si, že mám titul vlastně v kapse.
Narostlo mu sebevědomí. A má dělové podání.
- Jo! - Hra, set, zápas.
Porazil mě a jeden reportér se ptal:
„Co si o tom studentíkovi myslíte?“
„Že s takovým podáním vyhraje Wimbledon.“
A tady vidíme, jak Beckerovi rodiče šílí radostí.
Gratuluju.
Gratuluji. Dobrý den.
Zařadil jste se mezi pěkně slavná jména,
jako jsou Laver, Hoad, Sedgman, samozřejmě McEnroe
- a taky Connors. - Jo.
Správně, prostě k nim přibylo nové jméno.
Mezi Connorse a McEnroea. A to je něco neuvěřitelného.
- V 17 letech. - Jo, správně.
- To je brzy, že? - Ano, to je.
Jako by se přivalila cunami. Jako bych se vezl na obří vlně.
A prostě... Hrál jsem jako obvykle a vyhrával jsem.
TRÉNINKOVÝ KURT
V týdnu mezi Queen’s a Wimbledonem
hrajete na lepším tréninkovém kurtu, všem očích.
A já cítil, že mě lidi začali sledovat, a bylo mi to příjemné.
Jen mě pošlete na ostrý kurt, předvedu se vám.
Nemyslel jsem na vítězství.
Vážně jsem si užíval tu hru.
Jako malý kluk v hračkářství.
Podle mě to na trávě prostě uměl jinak než druzí.
Nikdo na trávě tak docela neumí.
Nebo přesněji, specialisté na travnatý dvorec
museli zažít 60. léta a být z Austrálie, to byli specialisté.
Nikde jinde ale travnaté kurty nejsou.
A pak tu bylo to vrhání se po míčku. To byl ten nejbláznivější aspekt.
Na trávě? Budiž, to možná. Ale on se vrhal i na antuku.
Občas jsem za míčky skákal.
Možná jsem tím ohromil hlavně soupeře. Tím, kam jsem ochotný pro ten bod zajít.
Ochotou riskovat i bolest.
Time.
A pak přišel Wimbledon v roce 1985.
Čtvrté kolo, zápas s Timem Mayottem, který vyhrává 2:1.
Zvrtnul jsem si kotník. Ošklivě.
Prostě konec.
- Ou. - 30:15.
Tim ještě stál u základní čáry.
Kdyby stál u sítě, potřásl by mi rukou a bylo by po zápase.
Na Wimbledon by nedošlo.
Šel se vzdát.
A já povídám Boschovi, ať na něj zařve.
Koutkem oka vidím, jak na mě Bosch a Tiriac mávají.
Najednou se proberu a slyším, co Tiriac křičí.
„Chtěj time-out!“
Dáte mi tři minutky, prosím?
Jen jsem špatně došlápl.
Žádá o time-out, pauzu kvůli zranění, tedy o tři minuty.
Fyzioterapeut musel přijít z šatny až na kurt číslo 14.
Naštěstí nehrál na centrálním dvorci.
Doktor dorazil až po nějakých 20 minutách.
To tedy nebyly tři minuty, ale doktor naštěstí konečně dorazil.
Kotník jsem měl celý modrý, ale hrát se s ním dalo.
Po té čtvrthodině bylo vše jinak. Byl psychicky na dně.
Sotva mi stiskl ruku.
Odcházel rozpálený doběla a já se mu nedivím.
Potom jsem musel všechno měnit.
Protože místo 30 novinářů jich za námi běhalo 130.
A pana Ashe znáte. Pan Arthur Ashe.
Tak jo.
Borisi, překvapuje vás, že jste v 17 ve čtvrtfinále?
Ano, samozřejmě.
Co kotník?
Jo, kotník. Není to zlé, ale ani dobré.
Všichni řeší, jaký tlak to pro mladého muže je.
Nejste nasazený hráč, i když takových je tu víc.
Jo.
Zvládáte ten tlak?
Ano, aspoň myslím. Snažím se.
Promluvme si o Beckerovi. Je pouze sezónní senzací, nebo vydrží?
Když vyhraje, bude nejmladším šampionem turnaje velké čtyřky.
Podle mě určitě vydrží déle než jednu sezónu.
Jak je pro teprve 17letého mladíka těžké zůstat u realistických představ?
Hráč tenisu určitě realistou nezůstane.
Ano! Dokázal to!
Šampionem...
je Becker!
Po Wimbledonu mě Tiriac vzal do Monaka, kde jsem tehdy žil.
Řekl mi: „Ne, nevrátíš se k sobě.
Ubytujeme se v tom starém plážovém hotelu a já ti vysvětlím, co se právě stalo.“
Zeptám se, co tím myslí. „Povím ti, co jsi právě dokázal.
Naučím tě, co odteď máš a nemáš dělat.“
Důsledky toho, že jsem se stal
prvním německým, nejmladším a nenasazeným šampionem.
Očekávání tenisového světa, očekávání v Německu,
očekávání světových médií.
Šlo o to, že k hnědým botám patří hnědý pásek.
Ne černý pásek nebo košile či kravaty, chápete.
Prostě všechno kolem proměny v osobnost.
V superstar sportovního světa.
Řekl mi: „Jo, tenis je bezva, ale teď jsi po odchodu z kurtu
žádaný muž.“
Já nic neudělal. On to měl v sobě.
Chápete, měl charisma, měl všechno.
A stala se z něj ohromná megastar.
Borisi.
Co byste řekla, kdyby tu stál?
Chci si s vámi zahrát.
Jsme tady na Borise Beckera hrdí. Dostal Leimen na mapu.
Leimen je teď slavný! A my jsme šťastní, jak jen můžeme být.
Mám rád Beckera.
Dobře hraje a je to sympaťák a je mladý.
- A Němec. - Jo.
Z cesty, Michaele Jacksone a Madonno, přichází nový idol.
Nikdo neuměl plody slávy sklízet líp než Ion Tiriac.
Byl z Transylvánie a odtud unikl před nudnou prací v továrně na ložiska
díky dráze profesionálního hráče tenisu a hokeje.
Po pádu komunismu v Rumunsku
Tiriac levně nakoupil státní podniky a stal se miliardářem.
Proslavila ho sbírka 500 veteránů.
TIRIACOVA KOLEKCE
Coby manažer využil své know-how a vydělal Beckerovi miliony od sponzorů.
Coca Cola, to je ono!
Možná netuší, že mám vybavení od značky Puma.
Ion Tiriac uměl osobnost prodat.
Měl pod palcem smlouvy a taky bankovní účty.
Řídil, a to velmi profesionálně a dobře, celý můj život.
Protože jinak to ani nešlo.
Učil jsem ho, že nemá mít kreditky.
Že nemá u sebe nosit hotovost.
Protože lidé v jeho okolí z něj budou chtít profitovat.
Tehdy byl ještě mladičký. V sedmnácti jste ještě kluk.
Nevzpomínám si, že bych v té době vůbec šel k bankomatu.
Nevybavuju si, že bych tehdy věděl, kolik mám vlastně na účtu.
Dost? Hodně?
V kolik ti to letí?
Víte, my sportovci nechodíme na vysokou.
Nestudovali jsme právo nebo obchod.
Naším oborem byl sport.
A když se sportem po třicítce končíme, že ano,
vůbec nevíme, která bije.
- Pane Beckere. - Pane Beckere?
Pane Beckere?
Pane Beckere, jen slovíčko anglicky...
TŘI ROKY PO ODCHODU NA ODPOČINEK
Bývalý wimbledonský vítěz Boris Becker
čelí víc než třem a půl roku ve vězení za daňové úniky.
Údajně se v 90. letech vyhnul placení daní v řádu milionů liber.
HROZÍ MI VĚZENÍ
Pochopení Beckerova příběhu můžou usnadnit skoky na časové ose.
Dávno před obviněními v Londýně měl potíže se zákonem v Německu.
Kvůli mým údajným výdělkům
začali Němci být trochu... Jak se to říká? Závistiví.
„Tenhle kluk si může dělat, co chce, a vydělává balík.
A určitě v tom bude něco nekalého, že?“
Pro obyčejné lidi jako já je zklamáním,
když velkým rybám, jako je Becker, všechno prochází.
No, dělá v showbyznysu a taky ve sportu,
tak by ho měli potrestat.
Stíhali mě pro daňové úniky.
Když proti vám jde vláda, máte mocného soupeře.
Vláda se zaměřila na začátky Borisovy kariéry,
kdy Beckerovi jeho manažer Tiriac poradil žít v Monaku,
ve slavném daňovém ráji, kde mohl své výdělky před německou vládou skrýt.
Když se žalobci začali jeho financemi zabývat,
Becker už s Tiriacem nespolupracoval, žil zase v Německu a byl ženatý s Němkou.
Daňová správa u nich zaklepala během jejich dovolené v Miami.
Brzy ráno mi volal právník, že přijela policie
a spolu s daňovými úředníky chce vniknout do našeho domu.
Chápete, a hlavně do našeho sejfu.
Bylo to asi ve tři nebo čtyři ráno
a napoprvé jsem spletl kód.
Nečekáte, že se k vám v Mnichově zrovna vloupá vláda.
Potom začalo všechno vypadat nejistě.
Udivilo mě, že je to možné.
Jak k nám můžou jen tak vejít, chápete?
Zacházet s ním jako se zločincem.
Bylo to pro něj zvlášť bolestivé, protože jsme ani nebyli u toho.
Nemohli jsme nic udělat.
A přišlo to zcela nečekaně.
A připadalo nám to prostě jako vpád, jako invaze.
Řekl jsem mu, že jsou tam šperky a spousta dokumentů,
ale taky fotky mé nahé těhotné manželky, ano,
tak jen aby se nedivili.
Všechno si vzali a ty fotky mi nikdy nevrátili.
Vzpomínám si, že pořád visel na telefonu.
A nechápal to.
Byl naprosto zmatený, ano, a taky úplně v šoku.
A smutný.
Tvrdili, že jsem měl vlastně bydliště v Mnichově,
i když jsem oficiálně žil v Monaku.
Během dvou let strávil Becker 72 dní v Monaku
oproti 139 dnům v mnichovském bytě v nejvyšším patře bytového domu.
Má sestra Sabine měla byt s pokojem pro hosty.
A kdykoli jsem přijel do Mnichova za přáteli,
místo hotelu jsem spal v tom jejím pokoji, to byl celý můj zločin.
...že si udržoval bydliště v Německu,
a právě z toho důvodu,
totiž aby nezákonně krátil daně,
tento fakt zatajil v daňovém přiznání.
Jak bylo řečeno, obžalovaný sám přiznal, že tak konal vědomě.
Šli jsme k soudu a žalobce navrhl soudci tři roky a devět měsíců za mřížemi.
A vy zuříte.
Chcete vyskočit na nohy a minimálně se toho chlapa zeptat,
jestli má všech pět pohromadě a tak.
Ale stačilo mlčet.
Dali mi dvouletou podmínku, zaplatil jsem pokutu 250 000 marek
a případ byl uzavřen.
Becker ve svém prohlášení mimo jiné řekl:
„Tohle bylo mé nejvýznamnější vítězství a jsem svobodný.“
Představte si ty německé titulky.
LEKCE POKORY
BECKER V PODMÍNCE
Kdykoli se v mém životě zvedne vítr, skončí to proměnou v tornádo.
Tehdejší šéfredaktor nejčtenějšího německého deníku
mi to báječně vysvětlil.
Jeho deník vždycky nejlíp prodávala tři témata.
A to Adolf Hitler,
sjednocení Německa
a Boris Becker.
VÍM, ŽE SE MUSÍM POLEPŠIT
A taková nedorozumění zažívám od svých pětatřiceti.
Řekl jsem mu, že když se stane šampionem na kurtu,
musí jím být i mimo kurt.
„Nenuť mě to do tebe vmlátit, protože já to klidně přede všemi udělám.
Je fuk, kolik peněz vyděláš,
protože většinu ti jich vydělám já, a tak to prostě je.“
Superhvězda vydělá 10, 15 nebo 20 procent na hřišti
a zbytek mimo něj.
ÚPLNĚ JINÁ HRA
Tiriac měl pro svou novou hvězdu vymyšlenou novou kampaň
a měl skvělé sponzorské smlouvy s největšími korporacemi světa.
A součástí plánů bylo, že mladý Becker bude vítězit.
Kdyby už nevyhrával, tak to celé nedává smysl, že?
Jak říkám, tak už to chodí.
Buď na to má, nebo ne.
Pokud chcete z Borise mít číslo jedna,
musíte z něj vypracovat solidního hráče.
Za nic se mi nedařilo dostat se přes čtvrtfinále.
Tuším celých pět turnajů.
Čtvrtfinále tady, čtvrtfinále tam...
Čtvrtfinále bylo dobré, ale ne dost.
A pak jsme měli krizi před Wimbledonem.
Doléhal na mě tlak.
„Obhájí Boris titul, nebo šlo jen o zázrak na jednu sezónu?“
Hra, set, zápas, Becker.
Vyhrál jsem čtvrtfinále bez ztráty setu. Pak semifinále.
Hlavou se mi honilo: „To jde dobře. Zas si začínám připadat silně.“
A všichni si říkali: „To je ono. Je zpátky na koni.“
Ve finále mě čekal Ivan Lendl.
Lendl, světová jednička.
Ano. To mě podrž.
Byl to hráč s výtečným forhendem a jedním z nejsilnějších podání.
Hrál téměř bez emocí. Velmi připomínal počítač.
Žádné... okouzlování publika.
Nebyl to showman.
Označuju ho za prvního profesionála ve světě tenistu.
Hra, Lendl.
Před Wimbledonem
jsme s Tiriacem a Boschem vedli dlouhou diskuzi.
„Udělal jsem všechno, co jste po mně chtěli.
Tak vás žádám, nechte mě jednou hrát tak, jak chci já.“
Šampionem jsem se stal díky své síle.
15:0.
Hra, Becker.
Odhodlanějšího hráče, než je Becker, jsem asi neviděl.
Ticho prosím.
- Jo! - Hra, set, zápas, Becker.
Sotva jsem dokázal uvěřit, že i pod takovým tlakem zase vyhrává.
Dva tituly z Wimbledonu před 19. narozeninami, to je bláznivé.
Obhájení titulu z Wimbledonu bylo asi mé nejdůležitější vítězství.
Šlo v podstatě o přerod v muže.
Dozrál jsem a pochopil jsem, že je na mé instinkty spoleh.
Že se můžu spoléhat sám na sebe.
A pak jsem o tom mluvil s otcem.
Řekl jsem mu, ať nepořádá další vítěznou projížďku Leimenem.
Ale neposlechl a pak jsme se o to hádali. Odmítl jsem na ni jet.
Namítl: „Tak to nemůžu domů. Měl bych kvůli tobě ostudu.“
Já na to: „Tak naposledy, tati. Tohle je můj život.
Moje výhra, moje rozhodnutí.
Udělám to, z lásky a úcty k tobě, ale rozhodl jsi za mě naposledy.“
Když se takhle mladý ocitnete v oceánu a krouží kolem vás žraloci,
není snadné naučit se plavat.
Ale jakmile se to naučíte,
dodá vám to pocit neporazitelnosti, díky kterému pak vítězíte.
Tehdy na podzim se mi podařilo něco, co nikdo jiný nikdy nedokázal.
Vyhrál jsem tři turnaje série Masters po sobě, každý na jiném kontinentu.
Neptejte se, jak jsem spal.
Nespal jsem.
Vyhrával jsem téměř každý turnaj, jeden za druhým.
Byl jsem ve svém živlu. Nedosažitelný.
Mladý profesionální hráč možná pro mnohé Němce
ztělesňuje hodnoty, jež se dnes zdají ztracené,
jako je bojový duch, pracovitost a bezmezné sebevědomí, nemyslíte?
PSYCHOLOG
Svým způsobem ano. Jsme dost zkoušený národ.
A máme radost, zcela oprávněně,
z každého, komu se podaří dosáhnout mezinárodního věhlasu.
Byl to první Němec,
který po válce...
Byl to mladý Siegfried, hrdina.
NIEBELUNGOVÉ: SMRT BOHATÝRA (1924) REŽIE: FRITZ LANG
Byl to mladík, který si uměl poradit sám.
A měl charisma hodné megahvězdy.
A lidé ho přijímali takhle.
Beckerovi se splnilo přání.
Setkal se s Papežem.
Dvojnásobný wimbledonský šampion dokonce Janu Pavlu II. přivezl raketu.
Papež taky hraje tenis. Je to sportovec, věnuje se i plavání.
A před několika měsíci Borise Beckera na návštěvu sám pozval.
Připomenu, že vyhrál tři turnaje na třech kontinentech,
na třech různých površích, sám.
Díky, že jste přišel. Zajímá mě váš názor na pár hráčů.
McEnroe. Vrátí se?
Těch tří nedávných turnajů se účastnil.
Samozřejmě ho čeká ještě dlouhá cesta,
ale podle mě je jeho návrat možný.
Hrál jste s ním předtím?
Jo, s Johnem McEnroem jsem se utkal ve Stratton Mountain ve Vermontu.
Chyba!
McEnroe to napálil bekhendem do sítě.
V čem byla chyba?
Ten rok jsem začal volnem.
Do Stratton Mountain jsem přijel napjatý,
protože jsem cítil potřebu něco tam lidem dokázat.
Právě se vrátil z dovolené
a chtěl tomu mladému Němci udělit lekci.
Byl jsem odhodlaný, no...
Fakt to ze sebe dostat, prostě... Ne že by mi to kdy dělalo problém.
Ale tehdy víc než obvykle.
Aut!
John si udržel servis, 1:0.
Mac jede.
Tehdy jsme na hřišti ještě nemívali mikrofony,
takže člověk nemohl slyšet, co hráči říkají.
Takže jsem ho chtěl zastrašit, a chápete, trochu...
Trochu jsem ho po tenisovsku shazoval.
Výměna stran.
A McEnroe Beckera poučoval o respektu.
Nevíme, co přesně říkal. Neslyšeli jsme vše.
Řekl mi: „Borisi, nakopu ti prdel, ty hajzle.“
Představte si, že by to někdo řekl dnes. Okamžitě by solil.
Byl jsem v šoku. Dostal jsem strach. Co teď?
Za ty dvě a půl hodiny jsem se naučil pár nových anglických slov.
Slova, která jsem neznal a skoro je nepoužívám.
Prý jste se do něj po výměně stran pustil.
Pořádně, ale zjevně to moc nezabralo.
První set vyhrál 6:3.
Strhla se bitva.
Ano, McEnroe nám skutečně trochu chyběl.
Nikdy jsem neviděl nikoho s větším citem pro míček.
Uměl najít ty správné úhly a poslat míček přesně na správné místo.
Nedalo se to nacvičit ani předat učením.
Měl velmi podivnou techniku.
Dělala z něj nepříjemného soupeře. Tak nikdo nehrál.
Vydával ze sebe všechno a já reagoval.
Nikdy z boje neutíkám.
Hrál skvěle.
Všemožně skákal po dvorci a prostě... Sledovat ho byla radost.
Připomínal... Hrál s veselostí dítěte, ale v těle dospělého muže.
A pomyslel jsem si, že má nejsilnější podání v dějinách hry.
Druhý set jsem vyhrál
a pak přišel třetí set, tiebreak, kdy měl čtyři mečboly.
TIEBREAK - 3. SET
8:7 pro McEnroea.
Co vám z té hry utkvělo?
Že mě ošidili o mečbol.
- Aut! - Ne!
Měl jsem pár mečbolů, a právě jsem se chystal na první... „Aut!“
Cože?
To mě asi dohnala karma.
Málokdy mě okradli o bod, ale tehdy ano. A totálně mě to rozhodilo.
Těžká situace.
Jak to?
Vítězí génius na vzestupu jménem Boris Becker.
John si asi říkal:
„Ten parchant naproti je stejně odhodlaný jako já.
Ne pro něj není odpověď.“
A od té doby mě respektoval.
Sprechen Sie English?
Hra se změnila. Začalo jít spíš o měření sil.
V podstatě mě vyháněl svým podáním z dvorce.
USA PROTI NĚMECKU
Hráli jsme pět hodin a dokončili jsme jen tři sety.
A Boris se zdál v pohodě.
A je konec.
Ztrácel jsem na něj tolik jako na jiné špičkové hráče.
A býval bych s ním rád hrál, když jsem byl v nejlepší kondici.
Určitě by i tak párkrát vyhrál, ale věřím, že bych si vedl líp.
Dokázal jsem svého soupeře rozhodit.
SEMIFINÁLE PARIS OPEN 1989
A ten se pak snažil víc než jindy.
Proč jsem nemlčel a nenechal je, ať se zničí sami?
Nemohl jsem si pomoct.
Třeba v jednom zápase s Borisem v Paříži.
Boris vždycky začal kašlat a dělal, že to není předstíraný kašel.
A prostě spustí...
Ale pak promění brejkbol.
A vám se honí hlavou: „No tak, Borisi. Máš na víc.“
Podle něj jste kašlal jen na oko, ne proto, že...
Jo.
Už mi to lezlo krkem, tak jsem se rozhodl kašlat s ním.
Když napodoboval moje kašlání, nejspíš jsem kašlal ještě častěji.
Proto to byl skutečný zápas, no ne?
Ticho prosím.
Chce ho znervóznit kašlem.
Aut!
0:15.
Když už to bylo podesáté, lidi nevěděli, co si o tom mají myslet.
A já se bavil tím, že mu ty jeho manýry nenechám projít.
Zase kašle.
A Boris spustí: „Johne, no tak, měj trochu soucit.
Jsem nachlazený.“
A já na to: „To už jsi pět let!“
Šílený, že se to furt nezlepšilo.
Jenom čtyři roky.
Těžko věřit, že nekašle schválně.
Dav se obrátil proti mně, jako bych byl Attila.
A já nechápal, proč jim vadím já. To on přece prudí.
A vám to vážně připadá v pořádku?
Tenis se hraje na velkém jevišti a diváci jsou moc důležití.
Dodávají nám energii, nebo nám ji berou.
Hrajete pro diváky, nebo proti nim.
Ukazuje k nebi.
Becker vítězně zvedá ruku!
Ukazuje k nebi.
Vyhrál, byl lepší.
Na konci jsem se mu omlouval.
Naštěstí to bral sportovně. Že šlo o vypjaté emoce, ale jsme přátelé.
Za to jsem byl vděčný.
Myslím, že jsem tehdy nakonec vyhrál.
A to je celý příběh.
Takže Lendl jednička, Becker dvojka.
A příští rok? Bude jedničkou Becker?
- Oh la la, že? - Těžká otázka. Oh la la.
ČTVRTÉ KOLO AUSTRALIAN OPEN
- Hra, Becker. - Naprosto hladce.
Günther Bosch ve sportovní soupravě.
Napomenutí pro Beckera za komunikaci s trenérem.
Velmi zajímavé.
Tak zaprvé, mého trenéra ani nevidíte.
Vím, kde sedí.
Ale vím, že chcete, abych vypadl.
- Ne. - Nikam nezmizím.
Becker tam má drobnou roztržku.
Aut!
Oprava. Míč byl dobrý.
- Slyšíte... - 4:2 pro Masura.
Ano, míč byl dobrý.
Boris dělá scény.
Teď tu raketu naprosto zničil.
- Sklapni! - Ticho.
Ticho prosím. Díky.
Dva dny po vyřazení z Australian Open
se 19letý Becker vzdal vedení Günthera Bosche.
Řekl Boschovi, že už nechce neustálé rady.
Jak jste na tom deset dní po rozloučení s Beckerem?
Ne o moc líp než před deseti dny.
Musím přiznat, že jsem to ještě úplně nezpracoval,
a myslím, že ještě nějaký čas potrvá, než se přes to přenesu.
Becker s přítelkyní odjeli bez komentáře do Brisbane.
Nějak to přežiju.
Neměl jsem trenéra, protože jsem ho nechtěl.
Nikdo mi nebude říkat, jak trénovat a co dělat.
A tehdy jsem nějakého možná potřeboval.
Ten rok jsem byl na Wimbledonu první nasazený.
Měl jsem být příští Borg, s pěti výhrami a tím vším.
DRUHÉ KOLO WIMBLEDONU
Ne!
To byl aut! No tak!
Tou prohrou se svět zastavil.
„Co se stalo? Proboha.“
Co se stalo?
Zkrátka jsem prohrál tenisový zápas.
Neprohrál jsem válku, nikdo neumřel. Prohrál jsem hru.
O všem jsem pochyboval.
O těch údajných tlacích a odpovědnosti.
Díval jsem se kolem sebe. Hledal jsem.
Věřil jsem, že v životě musí jít o víc.
Uvízl jsem na místě a... Nemohl jsem z toho ven.
Bulvár je vždycky skvělé počtení. „Do padnutí! Ženy jsou jeho konec.“
Becker má výmluvu,
proč teď v tenise nevyhrává.
Podle něj za to může přemíra sexu.
No vážně... „Proč nevyhráváte?“ „Mám moc práce s tímhle, ne?“
ODMÍTANÝ BORIS ZAŽÍVÁ PÁD
ZASE ODPADL BORIS ZAČAL NESLAVNĚ
ODPADL!
BORIS ZMOŽENÝ PŘEMÍROU SEXU
JAKÉ PADNUTÍ? PTÁ SE BORIS „TO SLOVO NEMÁM VE SLOVNÍKU“
„TURNAJOVÍ DIVÁCI PO MNĚ TOUŽÍ“
RIVALITA KVŮLI STEPH
„CHCI LÁSKU, NE SEX“
PROČ TENISOVÉ ESO PROHRÁVÁ V LÁSCE
ČTVRTÉ KOLO US OPEN
Ano, hra, Gilbert.
Víte, když s někým hrajete, vždycky zvažujete svoje možnosti.
A já při své hře neustále přemýšlel nad soupeřem.
I při hře s Borisem. Tou dobou už byl superhvězdou.
Musím všechno doběhnout, musím být zatraceně odhodlaný.
Třeba když vychytám dost míčků, dokážu ho rozhodit.
Chápete, byla to příležitost.
Hra a čtvrtý set, Gilbert 7:5.
Když jsem Borisovi vzal podání, začal na sebe řvát...
No všechno možné.
Bavilo mě vidět ho tak frustrovaného.
Ještě smutnější výraz vidíme u německého komentátora.
Boris to dnes zřejmě nebude mít lehké.
Günthera Bosche, který do letoška Beckera trénoval.
NĚMECKÉ VYSÍLÁNÍ
Může za to sám.
Jo, to byla nadávka pro letadlo...
Prohučelo nad námi letadlo.
Becker má nucenou pauzu.
Trvá to moc dlouho.
Potřebuje podávat. Musí, jinak vypadne z rytmu.
Ta pauza je moc dlouhá.
K nevíře.
Na každého občas dolehne tlak, ať z dobrých, nebo špatných důvodů.
Uvízl jsem mezi dvěma mlýnskými kameny, proto jsem se cítil pod tlakem.
Byl jsem unavený.
Celý týden hraju těžké zápasy. Byla to spíš dřina než hra.
A to se na člověku po nějaké době podepíše.
V roce 1987 už jsem prostě nezvládal stres z toho,
že mám pořád podávat výkony a vítězit, a nemohl jsem spát.
Trápila mě pásmová nemoc a... víření myšlenek v hlavě.
Měl jsem za sebou dva vyčerpávající roky.
Probíral jsem to s týmovým doktorem a ten mi řekl o slabých prášcích na spaní.
Prostě si jeden vezmete
a za šest hodin se vzbudíte naprosto svěží.
No, jsou velmi návykové. A velmi silné.
A nevzbudíte se odpočatí. Připadáte si jako v mlze.
Tak moc mi pomáhaly se spánkem, až jsem nedovedl spát bez nich.
Po turnaji jsem si je nevzal.
Ale člověk závislý na silných prášcích bez nich prostě neusne.
Noci jsem probděl.
Bavil jsem se s lidmi, chodil ven, na drink.
Nežil jsem jako profesionální sportovec.
Předstíral jsem, že hraju a že je všechno v pořádku.
Netušil jsem, jak to mám změnit.
Situace v Rothenbaumu byla neobvyklá.
V přeplněné aréně
mnozí neúspěšně hledali místa, přestože měli lístky.
Rostoucí neklid byl cítit i na centrálním dvorci,
kde Boris Becker opakovaně podléhal snad všem známým trikům.
Svádět to na kurt nebo diváky...
Musíte uznat, že zkrátka nehrál dobře. A on to uznat nechce.
Nehrál jsem na turnaji v Německu už od Wimbledonu roku 1985.
Netušil jsem, kolik mám fanoušků.
Chci být prostě jen jedním z tenistů.
V Německu to pro mě není možné,
protože pro místní jsem asi někým výjimečným.
Boris a Steffi Graf tehdy dodali tenisu v Německu na významu.
Chápete, nastal tam boom.
Ten zájem byl nepředstavitelný.
V Německu byl jako Michael Jordan.
Mě taky mohli tehdy v USA označit za hvězdu,
ale nikdy nešlo o tak plošně rozšířenou slávu.
Musel se s tím vyrovnat.
Zůstanete 14 dní?
Ne, déle. Asi tak měsíc.
- Měsíc? Dobře. - Jo.
- Podepsal byste se mi? - Jo, jistě.
Velovi. V.
- V? - V-E-L.
Zpočátku byli v Německu na Borise velmi hrdí.
Byl to velký hrdina.
Ale zažil... Označil bych to za potíže se závistivostí.
Tak jako já ve Švédsku.
Jistě.
- Všechno je... - Ještě ne.
...pod kontrolou.
Když to s tenisem nevyjde, můžeš se stát modelem, ne?
Proč nehrajete tenis?
Dobrá otázka.
Holky píšou ujeté dopisy.
- Björnovi? - Jo.
A čtu je já, on nemá čas.
MILUJU BJORNA BORGA
Tak já prý nemám čas.
Ona mi to nedovolí, to je ten problém.
Co v těch dopisech píšou?
Že ho chtějí potkat. A telefonní čísla.
Taky věčně nějaké fotky a to jsou ty drobnosti.
Posílají i jiné věci, ale ty nemůžu jmenovat.
Ne?
- Dobře, dobře. - Jo.
Tlačí vás na úroveň, které jakožto sportovec dosáhnete.
A možná když jí dosáhnete,
chtějí vás stáhnout zase trochu níž.
Přesně to se stalo Borisovi v Německu.
Doma je ikonou. Vždycky byl a vždycky bude.
Srovnávat Borise s někým jiným, to nejde.
Boris je totiž první tenista z Německa, který dosáhl něčeho velkého.
My jsme měli Borga.
A Björn Borg už... ten vyšlapal Švédům cestu.
Chvíli jsem měl stejný účes.
Nosil jsem i čelenku, než se mě na to bratr ptal a já to nechtěl vysvětlovat.
Ale Boris doslova nemohl vytáhnout paty z domu.
Být německou superstar musí být šíleně stresující.
Cítil jsem se svázaný tím turnajem
a sponzory v Německu a bůhvíčím ještě.
Byl jsem lapený v pasti a asi jsem nebyl dost chlap, abych řekl:
„Poslyšte, už dost. Dám si pauzu.“
Necítil jsem se naplněný v soukromém životě.
Neměl jsem správné přátele ani správnou přítelkyni.
Celkově špatné prostředí, které mě nenaplňovalo.
A neposkytovalo mi odpovědi, které jsem coby mladík dospívající v Evropě hledal.
Co jsem udělal? Přepsal jsem scénář.
Našel jsem si nového trenéra. Já sám, ne Tiriac nebo Bosch.
Byl to Australan jménem Bob Brett.
Ion mi řekl, že nejsem jeho volba.
HLAS BOBA BRETTA
A mně to nevadilo.
Boris měl vlastní hlavu.
Ion mi Boba rozmlouval, že pro mě není vhodný.
A čím víc to opakoval, tím víc jsem Boba chtěl.
Typický Boris.
Šlo mi hlavně o to znovu Tiriacovi zdůraznit
rozdíl mezi mým a jeho pohledem na věc.
Pořád byl můj mentor, má pravá ruka, ale cítil jsem nutnost změnit směr,
pokud mám dorazit do země zaslíbené.
FINÁLE TURNAJE MISTRŮ 1988
Mečbol pro Beckera.
TIEBREAK - 5. SET
MEČBOL
Kvalifikace do Turnaje mistrů, mezi osm nejlepších hráčů světa.
V roce 1985 mě ve finále porazil Lendl.
V roce 1986 mě porazil kdo? Lendl.
A s kým jsem ve finále v roce 1988?
Tiebreak, pátý set, sem a tam.
Žádný z nás nechtěl prohrát.
Při mečbolu jsme si dali nejdelší výměnu v dějinách mečbolových situací.
Můžu získat celý zápas.
Trefil jsem pásku.
A míček se odrazil.
Neviděli jsme, na čí stranu.
Bylo to na rozhodčím.
Řekl: „Hra, set, zápas,“ a kdosi tam přiběhl s německou vlajkou.
Pak se mi dařilo čím dál víc.
Vyhrál jsem US Open, nad Ivanem.
ŠAMPION US OPEN 1989
Čím dál míň času jsem trávil v Evropě
a čím dál víc v Americe a Austrálii.
A možná pryč od života Borise Beckera.
Oblíbil jsem si Boba a všechen jeho přínos a styl tréninku.
A tenis mě zase začal bavit,
protože to nebylo to jediné, co jsem dělal.
Nestačí mi hrát tři hodiny denně tenis
a pak jít spát.
To by pro mě bylo strašné.
A tak musím dělat i další věci, co stimulují moje myšlenky
a inspirují mě.
Pane Boschi, znáte Borise deset let, možná i déle.
O trochu déle.
Co byste zpětně označil za jeho největší přednosti a slabiny?
O tom jsem napsal ve své knize.
Během turnajů nejde o zápas Beckera proti Edbergovi nebo proti Lendlovi.
Často tam zápasí s Beckerem.
A když toho vnitřního soupeře překoná, tehdy zápas vyhraje.
Je to prostě moc.
Stefan Edberg byl nejtěžší soupeř.
Svým podáním a volejem patřil mezi nejlepší.
Přirovnával jsem ho k Baryšnikovovi.
Vznášel se nad dvorcem jako Baryšnikov nad jevištěm.
Rychlé nohy, skoky a bezchybná rovnováha.
A vždycky na správném místě.
S Edbergem přesně vím, na čem jsem.
Když s ním vyhrávám 6:4, 6:4, je mi jasné, že jsem ve vrcholné formě.
A když mi nakope zadek, vím, že musím mnohem víc trénovat.
FINÁLE WIMBLEDONU 1988
Wimbledon 1988, Edberg. Na centrálním dvorci, kde jsem doma.
Edberg předvedl krásnou odvetu.
Becker ho tlačil do kouta, ale on jeho nátlak vydržel.
Komu z těch dvou jste jakožto Švéd fandil?
Byl to...
Samozřejmě musím fandit Stefanovi, jistě.
Rozhodující mečbol.
O Wimbledon hráli třikrát.
Tahle rivalita je pro tenis skvělá.
Hra, set, zápas, Edberg.
Becker si chce zas sáhnout na nejslavnější tenisovou trofej.
Musíte se naučit přijmout porážku a vlastní chyby.
Prohrávání taky patří ke hře a je to ta náročná část.
Protože hned zas musíte nastoupit
- s vidinou výhry. - Ano.
FINÁLE WIMBLEDONU 1989
V mysli je mým soupeřem vždy Edberg.
Edberg je zaskočený.
Mečbol, šance pro Beckera.
Hra, set, zápas, Becker.
Skutečně úctyhodný výkon Borise Beckera,
který právě odhodil raketu do davu.
To jsem ještě neviděl.
Všimli jste si té atmosféry, že? Vnímáte ji, jo.
Jo.
A to mladé hráče děsí.
Nevědí si s tím rady. Předtím se neschováte.
Neschováte.
Zažijete vrcholy i pády a ztrácíte motivaci, hlad po výhře.
A chcete dělat jiné věci než jen hrát tenis,
takže jeho návrat v loňském roce...
Novak je v kondici. Psychicky taky v pořádku.
A proč by nebyl? Je nejlepší na světě.
Já bych přijal možnost, že to dokáže. Mně se stalo totéž.
Dobře, velký dík Borisovi a Macovi. A Roger Federer bude na kurtu...
Média a novinařina mě vždycky zajímaly.
Ale musel jsem začít od nuly a vypracovat se
až na pozici, kde mluvím o tenisu před kamerou.
A nakonec mě nechali komentovat finále Wimbledonu.
Je z toho zápas forhendů.
Kdo odpálí silněji?
Federer přeskočí bekhend a rozdrtí ho forhendem.
Vítá vás Daily Serve, Adam Peacock a s ním Boris Becker a Kim Clijsters.
Zjevně jsem se zalíbil.
Prohra je součástí vítězení, součástí tenisu, a...
Jestli se v něčem vyznám, tak v tenise.
Borisův úspěch nezapříčinily jen znalosti tenisu.
Je dobrý vypravěč. Mimo jiné právě tím mě zaujal.
Vnímá hráče jako postavy ve filmech.
Jeho komentáře bývají vtipné, okouzlující a poutavé.
Někdy tak zábavné, až se ptám, jestli říká pravdu.
Dva, pak dva přeskočíte a je tam další.
Finále, finále, finále, finále.
Stefan porazil Borise. Boris Stefana.
A pak hráli potřetí, zápas o pěti setech.
Opravdu skvělý.
Petere.
- Čtyřicet sekund. - Jo.
V roce 1990 jsem ještě byl závislý na prášcích na spaní.
Před finále Wimbledonu jsem si vzal poslední prášek v pět ráno.
Chyba.
Trénink byl v 11:00, zápas ve 14:00.
Vzbudil jsem se napůl v mrákotách až v 11:30.
Rychle jsem něco polkl a spěchal jsem do klubu.
„Můžu se rozehrát?“ Zhruba od půl jedné jsem chvíli trénoval.
A začal zápas.
Byl jsem hrozně pomalý. Míčky svištěly kolem.
Netuším, co dělám.
Prohraju první set, pak druhý set.
Zřejmě jsem se dostatečně zpotil a probral.
Velký comeback. V pátém setu vedu 4:1.
A znervózním.
Hra, Edberg.
Řeč těla znamená vaši chůzi po dvorci.
Jestli jdete narovnaný,
jestli jste trochu shrbený, prostě to všechno.
Věci, které si třeba sami neuvědomíte, ale soupeř je vidí a vnímá.
A ten prchavý moment vám ubere tak akorát dost sebevědomí,
dost sebedůvěry na to, aby nad vámi soupeř získal navrch.
Nedokážete ani popsat nebo vypsat slovy, co se tehdy děje.
Je to úplně miniaturní střípek myšlenky,
který ale dokáže zvrátit zápas ve váš nebo soupeřův prospěch.
Hra, set, zápas, Edberg.
Nakonec vyhrál 6:4.
Hlavou se mi honilo: „Ty pitomče. Mohl jsi ho předtím dostat.
A musíš přestat brát ty prášky. To nikam nevede.“
Takže to byl zápas, který jsem naštěstí prohrál.
Vzpomínám si, že brzy nato jsem svoje poslední balení vyhodil z okna.
A řekl si no más. Tohle je...
Zvláštní.
Boris tvrdí, že ty prášky vyhodil po prohře s Edbergem v roce 1990.
Ale ve své knize píše, že poslední balení vyhodila jeho žena až o dva roky později.
Jde jen o případ přepsané vzpomínky?
Nikdy jsem nic návykového nebrala.
Pro mě to bylo cosi ďábelského.
Nechápala jsem, proč je bere.
Věděla jsem jen, že je brát nechce a že mu podle vlastních slov škodí.
Tak jsem je spláchla do záchodu.
Jo, nevím. On to vypráví jinak?
Podívejte, jde o jistý fenomén, kdy jste součástí mého života,
a ona byla významnou součástí,
a stejně tak někteří moji přátelé,
a stává se, že si některé věci prostě zapamatujete po svém.
A jste přesvědčení, že se tak staly.
Jenže jelikož já byl ten, kdo ty prášky potřeboval,
vím dost jistě, kdy jsem je bral a kdy vůbec ne.
Chápete, obvykle je berete o samotě.
Všichni si o samotě vyprávíme příběhy.
A někdy si nevybavujeme věci takové, jaké skutečně byly,
ale jaké bývaly měly být.
Když mi Boris říká, jak to s prášky bylo, proč bych mu nevěřil?
Přesto se musím ptát, proč se jeho vyprávění mění.
Liší se příběhy, které vypráví druhým,
od těch, které má pocit, že musí vyprávět sám sobě coby tenistovi,
aby dosáhl vrcholu?
Někteří lidé věří,
že jisté situace ve hře schválně navozuješ.
Třeba že hru protáhneš do pátého setu nebo přivedeš k tiebreaku.
Snažíš se tak uměle vyvolat vlny adrenalinu?
No, ne vždycky se o to přímo snažím,
ale v hloubi duše vím, že soupeře zvládnu porazit.
Třeba i přes bolest nohou.
A tímhle zároveň testuju svou mysl. Ověřuju, jak jsem odolný.
Takže když vím, že mám na to, vyhrát 6:2, 6:2,
někdy trochu zlenivím, to musím přiznat.
A když mám potom namále, musím silně udeřit.
Je to dobře i špatně.
Dochází mi síla, tělesná síla. A získávám...
Ano, ale získám na duševní síle.
Co?
Co jste říkal?
Australian Open bylo náročné, protože se konalo uprostřed ledna.
V Austrálii je vedro.
Dlouho jsem si musel zvykat na počasí,
ale taky na změnu času.
Bob Brett navrhl, že dorazíme už před Vánocemi,
nejdřív odehraju turnaj v Adelaide a pořádně se počasí přizpůsobím.
„Bývá děsně vedro.“
Ano, je to dost smutné.
Zítra se totiž musím vrátit ke všemu tomu sněhu a ledu.
Tady v teple je mnohem příjemněji, to vám povím.
Štědrý večer jsme trávili v restauraci a mně bylo bídně a chyběla mi rodina.
Přeju vám veselé svátky, přeju vám veselé svátky
a šťastný nový rok.
Aut!
Na prvním turnaji v Austrálii se mnou hrál Magnus Larsson.
Byl tak na sté příčce světového žebříčku.
SETY - HRY - BODY
Vyhrál první set.
Někdy dělám jen to, co je v daný moment nutné.
Prostě vím, že i když prohraju první set a druhý a třetí, tak soupeře dostanu.
Testuju tak svou psychiku.
...6:4, 3:6, 7:6.
První nasazený, a prohraju v prvním kole.
Jak vysvětlíte, že někdo jako vy prohrál s někým takovým?
Byl jsem myšlenkami napůl jinde.
To je vážně celé. Pořád jsem měl takový problém...
a sice ten,
že jsem čtyři body po sobě ztratil kvůli své neschopnosti...
soustředit se na kurt.
Čekal jsem spíš, že po dvou už budu mít hru v kapse.
Považujete se za génia? Myslím tenisového.
Někdy ano.
Někdy se sám sebe ptám, jak se mi zase povedlo vyváznout z potíží.
Když už mám za sebou dva sety,
netuším, kde beru sílu
neztrácet hlavu a zůstat klidný a získat další bod.
To je často i pro mě záhadou.
A dojdu k závěru, že tohle prostě nějak zvládám o trochu líp než ostatní.
Ale ne dostatečně často.
Tyto záběry mi připomněly úplně jiný případ.
Houdini se nechal uvádět do nebezpečí, aby nás mohl bavit svými úniky.
Boris Becker viděl svůj tajemný talent, či přímo genialitu, v tomtéž postupu.
Uvádět se do špatných situací a vzbudit v sobě neporazitelnou sílu.
Jelikož vím, jak jeho život pak vypadal, napadlo mě, jestli časem nevědomky
nezačal tyto situace vyhledávat.
Jako životní filozofie to smysl nedávalo.
Ale na tenisovém kurtu to vyráželo dech.
FINÁLE AUSTRALIAN OPEN 1991
Nervózní dvojice soupeřů.
A Lendl si sedá první.
Ivan Lendl podává jako první.
Šlo o hodně. Ivan byl jednička, já dvojka.
Když ho porazím, budu světová jednička já.
- Aut! - Ano.
Zatím vede Lendl.
- Aut! - Hra, Lendl.
Aut!
Páté eso.
Šesté.
- Hra, Lendl. - Tři esa.
Je tu setbol.
SETBOL
První set, Lendl.
Becker se nějak moc protahuje.
Možná si něčím hnul. Ale proč tedy nezavolá trenéra?
Tohle bude opravdová zkouška Beckerovy psychiky.
Často se mluví o duševní odolnosti, duševní síle.
Jak byste vysvětlil, co to je?
Znamená to vědět, kdo jste,
a že je vaše sebedůvěra silnější než pochybnosti.
Že chápete, v čem jsou vaše přednosti
a taky vaše nedostatky.
A být občas zranitelný taky znamená sílu.
Obzvlášť v mužských sportech zranitelnost chybí.
Chápete, když pláčete, jste slaboch.
S tím já vůbec nesouhlasím.
Všichni prožíváme potlačované emoce, které můžou při zápase vyplout najevo.
A míváme strach, míváme pochybnosti a je v pořádku je mít.
V tak dlouhé hře může přijít pochybnost.
„No, už ani nezvednu ruku, abych mohl podávat.“ A je konec.
Skuteční šampioni vyhrají řadu grandslamů, protože jsou psychicky odolní.
Nedovolí, aby se chyby nebo pomyšlení na chyby vplížily
byť jenom na zlomek vteřiny.
Při hře myslí jedině na výhru.
Neměli by pochybovat.
My ostatní jsme museli věřit, že časem najdeme soupeřovu slabinu.
Ale myslím, že Boris řešil jen sám sebe.
Že jednou prostě objeví úroveň,
na které by měl hrát už neustále, a zřejmě to považoval jen za otázku času.
Mohl klidně prohrávat, nedařilo se mu.
Ale pak to celé zvrátil a nakonec vyhrál titul.
A právě takhle silná mysl znamená rozdíl mezi výhrou a prohrou.
Může jít o jeden dva body, o jednu hru.
A tohle představuje rozdíl mezi šampionem a poraženým.
Na dvorci je člověk sám, a když o sobě pochybuje a nevěří si,
nemá cenu hru ani začínat.
Je to osamělé místo.
Člověk má strach vyjít před 20 000 lidí a miliony diváků sledujících hru z domova.
Chápete, to... Jste chlap, máte koule.
To je nutnost. Musíte tam nastoupit a všem ukázat,
že jste připravení bojovat.
Netuším, kde beru sílu
neztrácet hlavu a zůstat klidný a získat další bod.
To je často i pro mě záhadou.
A dojdu k závěru, že tohle prostě nějak zvládám o trochu líp než ostatní.
Becker, jak ho milujeme.
Lendl se zlobí.
Ticho prosím.
Ano, set pro Beckera.
Tři finálové mečboly
pro Borise Beckera.
Došlo mi: „A sakra.
Brzy může být konec. Tohle může být můj poslední úder coby...“
Nebo spíš první úder v roli světové jedničky.
Co když to dokážu? Pak už mě nic dalšího nečeká.
A Becker vítězí.
A najednou bych létal.
Nedokázal jsem stát na místě. Musel jsem se dát do pohybu, vypadnout.
Nechtěl jsem se uklidnit, protože to jsem dělal celou dobu.
Vyběhl jsem ven a běžel dál.
Muž z ochranky vyběhl za mnou.
A řekl: „Poslyš, Borisi, celý svět čeká.“
Boris Becker kráčí k cíli svých snů.
SVĚTOVÁ JEDNIČKA
No, teď toho nedokážu moc říct.
Je to pro mě prostě neuvěřitelná chvíle a...
Všem vám děkuju. Omlouvám se. Díky.
Ten moment mě děsil.
Ale když přišel,
jako by mi náhle z ramen spadlo obrovské závaží.
Trochu jako ve Wimbledonu 1985.
A už nikdy to nebude stejné jako dřív. To jsem v tu chvíli cítil.
Svobodu.
V ROCE 1991 SE BORIS BECKER STAL SVĚTOVOU JEDNIČKOU.
O PÁR LET POZDĚJI
PRÁVĚ TO, CO VEDLO K JEHO VZESTUPU, ZPŮSOBILO JEHO PÁD.
Překlad titulků: Růžena Svobodová