Мамо, будь ласка.
Не кусаймо руку, яка нас годує. Ми багато заробимо.
Ні, ми не можемо їх взяти. Надто ризиковано.
Мамо, той лікар — найкращий.
Його називають баварським годинникарем.
Це не може бути простим збігом. Він займався братами Богдановими.
Бачила, які він обличчя їм зробив? Які підборіддя?
Він умить зробив із тих педиків чоловіків.
Неможливо сказати, що йому не вдалося.
Вони належать Ґузманові, не нам.
І старий ослаблений.
Якщо він помре і ми не повернемо його картелю,
ми по вуха у лайні.
Мамо, здається, ти не слухаєш.
Ми їх схопимо,
акуратно розкриємо,
візьмемо по нирочці, зашиємо їх,
віддамо Ґузманові й отримаємо свої гроші.
Ніхто нічого не побачить і не почує. Це як раз плюнути.
Довірся мені хоч раз, мамо. Будь ласка.
Один раз.
Я подумаю.
СЕРІАЛ NETFLIX
Тут близько 350 грамів печінки Жозефа.
-Берете? -Так.
Ще щось?
А серце маєте?
Серце…
Так.
Маю серце, але воно Жерарове.
Яке воно?
Якість не та, зате дешевше.
Але з'їжте його одразу, інакше викинете.
Ідеально. Буде на вечерю.
Продано.
Жерарові легені — за наш рахунок.
Вони зовсім почорніли, але Вашому собаці сподобаються.
Це дуже мило. Дякую.
Ще щось?
Тату?
Агов, тату? Земля викликає тата.
Так… Що? Я тут.
-Вибачте. -Чудово. Що ти думаєш?
Про що?
Вперед, Ор. Поясни ще раз.
Ми закопали п'ять мільйонів євро у лісі.
Цього має вистачити, щоб за все заплатити.
Ви збожеволіли?
Якщо ми заплатимо за власні органи,
він і гроші забере, і органи.
Олів'є має рацію.
Ми помремо бідними, це й все.
Припини так казати. Ніхто не помре, гаразд?
«Herz» у записнику не було. Серця ніхто не забере.
Ні, Ор, мене не обходить, чи там написали «Herz» .
Я не хочу жити із однією легенею, ниркою,
половиною печінки, гаразд?
Треба тікати. Я вже казав.
-Так… -У тому напрямку.
Дим. Може, хтось може нам допомогти.
Може, там хоч телефон є.
Ми бачили той будинок. Надто далеко.
Ми й п'яти хвилин не витримаємо у південноамериканських дебрях.
Чому ти думаєш, що ми у Південній Америці?
Те, що це написано іспанською, не означає, що ми у Південній Америці.
Так, знаю.
Я так думаю через високу вологість,
і мої суглоби мене вбивають.
Ось чому.
На захист Жерара,
визнаю, що кілька разів чув спів туканів рожевогорлих.
Оскільки зараз сезон міграцій,
недивно, що вони у Південній Америці.
Про що ти?
-Про що він? -Що?
Ти двічі був на полюванні — і став знавцем птахів?
Це божевілля.
Ні, це не так.
Просто тукан рожевогорлий — основа в орнітології.
Нам начхати на туканів.
-Так, начхати, брате. -Так.
Яка різниця, де ми? Назовні — озброєні люди.
Як нам звідси втекти?
Це правда. Вона має рацію. Ми не можемо…
Не можемо просто встати і піти. Треба відтягнути час і придумати план.
Як ми відтягнемо час?
Гаразд, я придумав.
Я знаю.
Нам треба захворіти.
-Про що ти? -Так.
Їм потрібні наші органи. Якщо ми захворіємо, їх не візьмуть.
Вони будуть заражені.
Чорт, це геніально. Вибачте…
-Дякую. Я цього очікував. -Так.
Гаразд, чудово.
Але як нам захворіти?
Поганцю! Він був у тебе!
Я знав. Я його років десять тому позичив.
-Юссефе? -Що?
За нами точно не слідкували?
Іди сядь. Годі боятися.
Після того, що ти пережив, параноя — це нормально.
Не хвилюйся. За нами не слідкували.
А пістолет? Ти щось мені приніс?
Якщо хтось прийде, я маю захиститися.
Кладу його сюди.
Будь обережним. Користуйся лише за нагальної потреби.
-Так. -Не грайся ним.
Стояти, сучі сини, інакше пристрелю!
Жартую.
-Як ти, Алі? -Добре.
-Наклав у штани? -Що?
Ті типи — головорізи. Треба бути жорстким!
Припини. Не бачиш, що йому погано? Не слухай її.
Я про це думала.
Подзвони друзям, знайдімо Пенелопу Кавіллан.
-Так ми знайдемо Хазанів. -Яким друзям?
Твоїм дружкам із в'язниці.
Я не маю ніяких дружків. Я шоколадом займаюся.
Ніхто цього не розуміє. Неймовірно.
Мене не обдуриш грамотою «Працівника місяця».
Ні, я не жартую. Я спалив мости із тим світом.
І не повернуся туди.
Гаразд.
Ти ж розумієш,
що якщо Жозеф не повернеться, Вільям стане твоїм зятем.
Тож потім не приходь до мене зі сльозами.
Це вибір моєї сестри. Чого ти від мене хочеш?
Гаразд. Дуже добре.
Але востаннє, як я чула, що Вільям каже про тебе,
він казав…
Не знаю, що це означає, але він назвав тебе «чуркою».
Він сказав «справжній чурка».
-Серйозно? -Так.
Він назвав тебе шматком лайна. Сказав: «Він — шматок лайна».
-Так? -Так.
А тоді він сказав: «Так…»
А тоді більше нічого не казав.
Але добре, вперед.
Роби свої еклери, свої хлібці,
але повір, Гордон Рамсі тобі не допоможе,
бо твоє пекло буде не на кухні.
Твоє пекло — Вільям.
Знаєш, що? Дякую, Клем.
Я зроблю кілька дзвінків. Я покажу тому засранцю.
Я йому покажу, хто чурка.
Ось так. Чудово!
Тепер я бачу, що ти маєш яйця.
Не займай моїх яєць. Не кажи моїй сестрі.
Інакше вона мене вб'є.
-Через твої яйця? -Ні! Не через них.
Через телефонні дзвінки.
Так. Не хвилюйся. Мене не так виховували.
Це залишиться між нами.
Тату, набери трішки. Ти набрав менше, ніж я.
-Ти впевнений? -Так, тут повно бактерій. Це спрацює.
Але не думай про це.
-За твоє здоров'я. -Так, «здоров'я».
Треба казати це швидко.
-Тату? -Що?
Я хотів перепросити за той вечір. Серйозно.
Коли я поливав брудом Катрін.
Ні, я теж винен.
Я легко на таке ображаюся. Ти не помітив?
-Так, але я розумію. -Я схвильований.
Боюся, що вона без мене не витримає.
Не хвилюйся. Думаю…
Думаю, з фінансами до вашого знайомства
вона проблем не мала.
Про що ти?
Про гроші.
Думаю, вона дасть собі раду.
Чому ти говориш про гроші?
Це… Стривай.
-Ти не це мав на увазі? -Що ти таке кажеш?
Нічого.
Ти кажеш, що я старий дивак
і якщо жінка мене кохає, то лише через гроші?
-Зовсім ні. Присягаюся. -Так.
Я не так висловився.
-Я неправильно зрозумів. -Все гаразд. Досить.
Тату, серйозно…
Трясця.
Молодець, Джо. Так ввічливо.
Годі.
Це ти казала, що Катрін — кралечка.
Вибач, але для мене це дивно.
Так, я казала, що вона красуня,
а не повія.
Повія…
Дідькова борода…
-На смак, як сеча. -Пофіг.
Серйозно? Дідько.
Він заспокоїться. Я знаю.
Я перепрошу — і він заспокоїться.
Якщо хтось і має хвилюватись за сім'ю, то це я.
Як Аїда впорається із трійнятами?
Не хвилюйся. Аїда не пропаде.
Ні, самотужки із трьома дітьми неможливо упоратися.
Бідна Аїда.
Слухай, Джо.
Я не хотіла казати, але бачу, що ти дуже схвильований.
Аїда не сама.
Що?
Вона не сама.
Вона має…
Так.
Вона із деким познайомилася.
Хто цей сучий син?
Не знаю. Я з ним не знайома.
Вона каже, що він дуже милий,
і щонайважливіше, трійнята його обожнюють.
Гаразд. Що з тобою?
Він ім'я має?
Так, звісно. Його звуть Вільям.
-Вільям? -Так.
Ти його знаєш?
Не можу повірити, що вона з ним.
Він її довбаний колега. Сучий син.
Я знаю, хто він. Він засранець із тупою козлячою борідкою.
Так.
-Гівнюк. Засранець. -Так.
Щоразу, як я його бачив, він вимахувався своїми окулярками, наче він — Обама.
Обама не носить окуляри.
-Носить! -Так.
-Обама носить окуляри. -Так.
Слухай, тут є і плюси.
Звісно, це дуже важко, але
зате ти знаєш, що вона не сама із дітьми.
Мені начхати.
Я головний у сім'ї.
-Так. -Не Вільям.
Звісно. Ніхто не займе твоє місце. Я не це хочу сказати.
Агов, люди. Я знайшов якісь гриби.
-Чудово, щоб захворіти. -Подивимося.
Що ти робиш? Ти збожеволів?
-Жити набридло? -Я до них не торкатимусь.
Мої кишки слабкі. У мене здуття.
Забудь, тату. Маю інший план. Я бачила «айфон» в одного із наглядачів.
Спіймаю його, удар ногою — «Face ID» карти «Гугл».
Дзвінок у поліцію — і нас тут немає.
Вона себе Конором МакГрегором вважає.
Я займалась боротьбою з Елоді, ясно?
-Я машина. -Машина…
Пральна машина.
Так, посудомийна машина.
Так? Не вірите мені?
Тату, іди сюди. Вдар мене.
Золотко…
Ні, не тато. Наглядачі не 70-річні верблюди.
Твоя правда. Гаразд.
-Ну ж бо, Олів. Ворушися. -Легко.
Вперед, вдар мене.
Ну ж бо, золотко. Вмаж йому за верблюда.
Я тебе не битиму. Ти моя сестра.
-Вперед. Спробуй! -Припини. Не будь дурною.
-Джо. -Припини.
-Дай мені ляпаса. -Ні!
Уяви, що я — хлопець Аїди.
Ну ж бо.
-Не починай. -Вперед, шматок лайна.
-Не треба. -Тепер відчуваєш?
Ну ж бо. Вдар мене.
Ну ж бо, трясця.
Уяви, що я її шпекаю на очах у трійнят.
Я тарабаню її, як барабан, ту брудну сучку!
Будеш тарабанити її, як барабан, засранцю?
-Ор, як ти? Чорт! -Дідько, який удар!
Присягаюсь, я думав, вона відхилиться.
Не треба було бити її, як бовдур.
Ти її в нокаут відправив.
Вибач, вона сказала: «Вперед. Вдар мене».
-Вона мене довела. -Бовдур.
Так чи інакше…
Ти теж, Олів. Ти міг його втримати.
Що?
Нічого. Дідько.
Вибачте. Не можу зосередитися.
Думаю про те, що лікар сказав про мого батька.
Жераре, ти завжди казав, що мій батько помер через фіброміаглію?
Так мені сказала твоя мати.
Точно? Це все, що вона сказала?
А що вона мала сказати?
Його звали Лоран Пар'янт. Він був бізнесменом.
Нічого надзвичайного.
Я вже дорослий. Якщо він був у справі, так і скажи.
У якій справі, Олів? Текстильній?
Ні, справі. Організованій злочинності.
Якщо він загинув під час пограбування. я маю право знати. Це все.
Ти собі навигадував.
Ти все придумав.
Придумав? Це кумедно.
Що це?
Дідько, вона велетенська.
Ні!
Ні.
-Олів? -Що ти тут робиш?
-Чорт, Олів. Ті гриби — це щось. -Що? А, ти про це.
Ні, у мене таке вже пів року, але це незаразно.
Я не про твої яйця. Я про гриби, які ми з'їли.
Мені від них якось дивно.
Про що ти? Тебе ковбасть?
-Ні! -Чесно.
-Трясця. -Допоможи мені.
-Що ти робиш? -Твої руки.
Іди сюди.
Овва!
Овва! Чорт!
Брате, що це?
Чорт, ти до біса накачаний.
Яке cuerpo, здуріти.
Не знаю. Я трохи віджимався.
Трясця! Навіть твій прутень відпадний.
Ну й шланг!
Підлоги сягає.
Святі круасани, він як водяна гірка.
Не копай його, голівку подряпаєш.
Хвилинку. Так. Я відчуваю.
Він на мене дивиться.
Він дивиться.
Чорт, відчуваю у своїй cabeza.
Ти теж?
-Дивне відчуття. -Здуріти, так?
Здуріти.
-Трясця, твоя правда. -Можна торкнутися?
Так, торкайся, але…
Святі багети, важкий…
Мені погано.
Він як трембіта.
Ти впевнений, Соломинко?
Він працював із Кавілланами?
Правильно, Пенелопа.
Так, вона. Він із нею працював?
Ти впевнений, що це його ім'я?
Закінчується на букву «К»?
Гаразд, чуваче. Ти — диво.
Знаєш що? Я скоро тебе провідаю, гаразд?
Гаразд, я перетелефоную.
Дозволь пояснити.
Він дав нам ім'я,
але ім'я здається мені застарілим.
Соломинка на ліках.
Неймовірно. Мені начхати на Соломинку.
Що за ім'я?
Він сказав «Лука Фінанук».
Ідеально.
Він наш.
Я знаю ідеальний спосіб знаходити людей.
Не може бути.
Ласкаво просимо до телефонної довідки.
Серйозно?
Місто?
Париж.
Ви сказали «Трувіль».
Ні, я сказала «Париж».
Париж.
-Parigi. -Я можу Вам допомогти?
-Там, мадам, не Трувіль. Париж. -На лінії Трувіль. Зателефонуйте ще раз.
-Зателефонувати ще раз? -На жаль, так.
Гаразд, спробуймо з Трувілем. Що казати?
Скажіть прізвище по буквах.
Фінанук, так, як чуєте,
з букви «Ф», як Фарід.
Так, як чуєте, вкінці «К», як Катерік.
Що за дурепа.
Думаю, я щось знайшов…
Я теж.
Готуйся.
У Трувілі
Фінануків немає.
Ну ж бо. Зав'язуй із Трувілем й цим усім. Ми не маємо часу.
Єдиний Лука Фінук, якого я знайшов, — фінансовий консультант.
Я казав. Соломинка не при здоровому глузді.
-Він дав ім'я свого банкіра. -Це дуже мило.
Про що ти? Це зовсім не той, кого ми шукаємо.
Він волонтер у притулку для собак.
Зараз це все, що ми маємо, тож варто покопатися.
Ми його вислідимо і причепимо жучок.
Жучок?
Та пофіг.
Що ми тут робимо?
-Хіба ми не були в душі? -Я не розумію.
Ми пройшли крізь цю стіну?
Олів, крізь стіни не можна пройти.
Чорт, Олів.
Це все гриби.
Вони галюциногенні.
Ні!
-Це означає, що ми досі в душі? -Курва, ну й лайно!
Чудово! Тут є комп'ютер.
Можна надіслати повідомлення до поліції, і нас знайдуть.
Ор зрадіє.
-Що? -Тут є одяг.
Бери його!
Дідько!
Що?
Наглядачі! Я чув їх. Треба йти.
Треба знайти безпечне місце. Ходімо. Перейдімо до плану «Б».
А який план «Б»?
Не спрацювало.
Забудь про це.
Не…
Гаразд, більше жодних планів.
Ми виберемося звідси.
Добре. Ходімо.
Це все.
Ми під'єднаємося до Інтернету та попросимо про допомогу.
Ні! Олів!
-Що таке? -Немає розетки!
Ні! Немає розетки! Знайди розетку!
Ось розетка, прямо перед тобою.
Треба пароль. О, ні!
Не панікуй.
-Ти вгадаєш пароль. -Думай!
На заваді стоїть звичайний брандмауер. Подивимося. Разом.
Покажи, що маєш.
Що думаєш
про це?
Олів.
Я проник у систему.
О, боже.
Чорт, вони йдуть. Тікаймо.
Треба йти. Хапай скакалку.
-І plancha також. Перекусимо чогось. -Добре.
-Трясця, ти їх не взяв. -Ні.
Ми не знаємо, де вони.
Я зайшов до душу із ними.
Я не знаю, куди вони пішли далі.
-Брехня. -Ні.
Думаєте, що я — дурень.
Я вас на четвереньки поставлю й виб'ю зуби льодорубом.
Ви благатимете, щоб я зупинився.
Відповідайте. Це просто.
Де вони?
Ми не знаємо. Справді.
-Ти теж брешеш. -Ми не знаємо, де вони.
Трясця! Будь ласка!
Досить.
Досить. Благаю.
-Хочете щось сказати? -Так.
Гаразд, мій син, Жозеф…
Якось він сказав, що у пошуках допомоги
нам слід керуватися до моря.
-До моря? -Так, він хотів поплавати.
Поплавати?
Добре, це вже щось.
-Що ж, так. -Відішліть людей на узбережжя.
Я гівнюк, а ти — всевидюща провидиця.
-Що ти таке кажеш? -Жерар тобі набрехав.
Я його знаю. Я знаю, коли він бреше.
Чого ти від мене хочеш?
Підстрелити його, щоб він заговорив?
Заспокойся. Дай подумати.
Я знайду інший спосіб дістати інформацію.
-Я маю адресу монастиря. -Що?
-Я маю адресу монастиря. -Не може бути.
Monasterio Santa María del Carmen,
Samiento, Colombia.
-Бачила у каплиці. -Чорт.
Я знав, що ми у Південній Америці.
Врешті можна здійснити мій план.
Я витягну нас звідси.
Що це за лайно?
Це морська пляшечка.
Я покладу до неї повідомлення.
Ти жартуєш?
Останнє повідомлення у морі знайшли лише через 129 років.
-Я в новинах бачила. -Знаю.
Тому я змайструю човничок,
покладу на нього пляшку — і швидкість у десять разів вища.
-Гаразд. -Так.
Я не одразу зрозуміла. Круто. Ми врятовані.
-Так. -Через 13 років.
Що ж, мадам Всезнайка, маєш кращі ідеї?
Я вже казала.
Ми підпалюємо камеру — приходять наглядачі,
я когось віддухопелюю,
«Face ID», monasterio, служба порятунку — і нас немає.
Так.
Золотко, я люблю тебе. Не хочу тебе образити,
але враховуючи те, як ти ти прийняла удар раніше,
я продовжу роботу над човником.
Про всяк випадок.
Як знаєш.
Чорт.
Ми справді стрибнули.
Без жодної подряпини.
Твій камуфляж такий класний.
Серйозно?
Я теж такий хочу.
Дякую.
Чорт.
Ось там будинок.
Той, що із димом. Ходімо.
Так.
Стояти. Спокійно.
Так, знаю.
Вперед.
Ось так, Ґаетане.
Ось. Шануйся, Ґаетане!
«МЕЗОН ЮССЕФ» КОНДИТЕР — ПАРИЖ
Showtime!
Це не шоу. Тебе заносить. Він точно не той, хто нам потрібен.
Твій фургон жахливий. Я замерзаю.
-На вулиці тепліше. -Я не маю вибору. Це холодильник.
Тут стоїть шоколадне погруддя футболіста.
Маю привезти його на середу. Це 6000 євро коштує,
як живий гравець.
-Святі круасани! -Егеж.
Чудово виконано. Виглядає, як Ліліан Тюрам.
Про що ти? Це — Жіру.
-Жіру? -Так.
Це дуже погано.
Просто відстій.
Зовсім на нього не схоже. Очі не такі.
Він дев'ятий номер і робить так…
Овва. Треба переробити. Вибач.
І його обличчя просто так темне?
Це расизм! Расизм!
Це не расизм. Він просто любить чорний шоколад.
Про це я й кажу.
Любов до чорного шоколаду — расизм,
якщо ти — білий.
-Хлопчику, що ти тут робиш? -Працює.
Присягаюся, працює.
Ну ж бо.
Заходь, пупсику.
Ось, спрацювало. Ми будемо усе чути.
Ось, з'їж печивко.
Ну ж бо.
«МАЛЕНЬКА БЕНЕ»
Я не зовсім так уявляв собі свій корабель.
-Готово. -Чорт, розігрівається.
S.O.S, МОНАСТИР «САНТА-МАРІЯ-ДЕЛЬ-КАРМЕН» САМІЄНТО, КОЛУМБІЯ
Ну ж бо.
Скажи, тату.
Як ти вишлеш свій кораблик?
Про це не турбуйся.
Все під контролем.
Вперед, моя Бене.
Пливи.
Відпливай, моя Бене.
От лайно! Ні!
Не треба зі мною так, моя Бене.
Лайно!
Ну ж бо. Поквапся, Олів.
Олів!
Олів?
Підходь, синку.
Ходи, з'їж хліба.
-Тату? -Так, це я.
Ходи сюди.
Ось.
Я знаю, що ми давно не бачились, але ти мене впізнаєш, так?
Так, звісно.
Вибач. У мене були важкі часи.
Я у бігах.
Дідько! Що ти зробив?
Ми з Жако пограбували одне місце, і все пішло не так.
Ми мусили тікати, щоб відірватися від копів.
Бачиш це?
Жако Месрін?
Звісно ж.
І правильно казати «Мерін».
Ти ж знаєш. Жако — твій хресний батько. Не сором мене.
Так, вибач.
І ніколи не забувай:
яблуко від яблуні недалеко падає.
Гаразд?
-Яблуко від яблуні… -Це все.
Добре.
Яблуко від яблуні…
Гаразд, тату.
Ходи сюди, ти.
Як ти?
Не дуже.
Треба знайти Олів.
Так, це все. Вперед.
Дені?
Так, це Дені.
Жозефе, долучайся.
-Добрий вечір. -Як ви, дітки?
Як ви, солоденькі? Все добре?
Аїдо.
Чи хтось знайшов намисто-імунітет
і хоче його сьогодні використати?
Так.
Покажи його, Жозефе.
Я його не маю.
Дуже добре.
Всі проголосували.
І тепер підрахуємо голоси.
Ось перший голос.
Жозеф.
Чорт. Ні.
То була ти, так?
Жозеф.
Закладаюсь, що це — ти.
Ну ж бо. Вільям.
Вільям.
Yes!
Це мій голос. Тобі в обличчя. Засранець.
Два голоси проти тебе, Жозефе.
Один — проти Вільяма.
Вільям.
-Вільям. -Ні.
Це Жозеф.
Що?
Ви проголосували проти татка?
Залишилось два голоси.
Вони можуть стати вирішальними.
Будь ласка, Вільям.
Жозеф.
Трясця, не можу повірити.
Перейду до останнього голосу.
На жаль, результату він не змінить.
То для чого це? Я вилітаю.
-Жозеф. -Жозеф.
Так.
Жозефе, бери свій наплічник, бери ліхтарик і йди за мною.
Жозефе,
плем'я Хазан-Бенкікір вирішило позбавити тебе участі у своїх пригодах,
і їхнє рішення незворотне.
Стань поруч зі мною.
Ти маєш можливість заговорити востаннє
перед членами своєї сім'ї.
Що ж, я не брехатиму. Я дуже розчарований.
Дуже засмучений.
Аїдо, маю останнє прохання.
Якщо твій барабан тарабанитиме
Вільям,
пообіцяй, будь ласка,
що це не буде на очах у дітей.
Це небезпечно.
І, Вільяме…
хоч нам і начхати одне на одного,
якщо тарабанитимеш Аїду…
Так.
…будь ласка,
не роби цього на очах в дітей.
Жозефе, що означає «тарабанити її барабан»?
Це вислів,
який означає «в дупу».
Гаразд…
І останні слова дітям.
Діти…
Якщо Вільям тарабанитиме маму,
закрийте очі, гаразд?
Це небезпечно.
Ось так.
-Джо? -Так?
Що ти робиш?
Нічого.
Ходімо.
Ворушися.
Смердить лайном.
Присягаюся, мене зараз виверне.
Як ти, тату? Допомогти?
Не роби ще гірше. Не бачиш, що я вже і так у лайні?
Глибокому.
Ось так!
Він відплив. Моя Бене відпливла.
Що ти тут робиш?
Не знаю. Мабуть, вони думають, що я з вами.
Сонечко, я такий радий тебе бачити.
Тобто я не радий і радий одночасно.
Стривай. Я увесь у лайні.
-Я так боялася. -Сонечко.
А де решта?
Бабусю забрали, коли нас сюди привезли. Картель її забрав.
О, боже, це жахливо.
Ні, ти у безпеці. Не хвилюйся.
Я поруч. Я знаю, що робити зі злодіями.
Що означає «знаю, що робити»? Ми дізналися, що вони хочуть…
Стривай. Не тривож її.
Все добре, кохана.
Жозефа із Олів'є теж картель забрав?
Ні, вони втратили контроль і втекли.
-Ти знаєш, куди? -Так, до будиночку біля лісу.
Але я сказав Леонарові, що вони пішли до моря.
Давня тактика Моссаду.
Чудово.
Ідеально.
Коханий.
-Стривай. -Все гаразд.
Піду-но я сюди.
Твоя мама просила передати це тобі.
ВОНИ ПІШЛИ ДО ВИНОРОБНІ
До виноробні?
Іди. Що ти робиш?
Мене попускає. Мені краще.
Так, мені теж.
Але я виснажений.
Я так хочу пити. А голова розколюється.
Потерпи. Залишилось 200 метрів.
Це, часом, не поліцейська сирена?
Я не чую.
Чорт, це тачка копів.
Hey! Stop!
-Поліція! -¡Policía!
Мигалка блимає.
Ми йдемо!
Гаразд, ми йдемо!
Ходімо донизу.
Синьйоре, Ви мене розумієте?
Так, розумію.
Не хвилюйтеся.
Ви у повній безпеці.
Про вашу сім'ю ми теж подбаємо.
Але спочатку поїдемо до відділку.
До відділку.
Це добре.
Чорт, ми врятовані!
Прекрасно. Ми витягнемо решту.
Чорт, мені було так страшно.
Стривайте. Це монастир?
Нас везуть назад до монастиря.
Все добре, ми їдемо додому.
Трясця, там Леонар.
-Ні, не може бути. -Ні. Трясця.
Не можу повірити.
То що, ви, виродки, хотіли піти, не попрощавшись?
Зовсім ні. Ми з Олів'є просто…
Навіть сосиску мені не поцілували?
Чи я вам не казав бути обережними?
Так.
Погратися хочете?
Гаразд, пограємося.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома.