‫הצילו! עזרו לנו!‬
‫אבא שלי עובר התקף לב!‬
‫אור, תפסיקי להרעיש.‬ ‫-הוא מרגיש יותר טוב.‬
‫אני בסדר. פשוט התעלפתי, זה הכול.‬ ‫אני מרגיש יותר טוב.‬
‫לעזאזל, אור.‬ ‫-בבקשה!‬
‫עזרו לנו!‬
‫לא ייאמן.‬
‫מה היא עושה?‬
‫לא!‬ ‫-היי!‬
‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫עסק משפחתי.‬
‫זה מעולה.‬
‫כדאי שאפסיק.‬ ‫זה יגרום לי להפליץ מהפות. טוב, אני מפסיקה.‬
‫עזרו לי! מהר!‬
‫היא חטפה קליע בכתף.‬
‫היא מדממת. תצילו אותה. אני מתחנן.‬
‫זה לא היה בתכנון.‬ ‫אנחנו לא יודעים לעשות את זה.‬
‫תצילו אותה או שאהרוג אתכם.‬
‫אתה יכול לסמוך עלינו.‬
‫עם זאת, מר קוויאן,‬ ‫אנחנו זקוקים לסביבה סטרילית.‬
‫אני מתחנן. תצילו אותה, בבקשה.‬
‫לעזאזל.‬
‫זו קתרין.‬
‫מה? קתרין?‬
‫קתרין? את מתכוונת לפנלופ?‬
‫כן, החברה של ז'ראר.‬
‫טוב, זה הגיע לה.‬ ‫אל תצילי אותה. אני לא סובל את הכלבה הזו.‬
‫סליחה, ד"ר בן אפלהאק?‬
‫אל תשכחי שכל זה קרה בגללה.‬
‫אני לא חושבת שהבנת את שבועת הרופאים.‬
‫אל תתחילי עם שבועת הרופאים…‬
‫אכבד את כל בני האדם,‬
‫את עצמאותם וכבודם,‬
‫מבלי לתת לשיקולים של אמונה…‬
‫אין פה רופא, טוב?‬
‫את לא רופאה, וגם אני לא.‬
‫אם את רוצה לנתח, את תדפקי אותה.‬
‫לידיעתך, הסרתי גידול ממאיר‬ ‫מהחתול שלי בשנה שעברה.‬
‫כן, ומה קרה?‬
‫הוא מת במהלך הניתוח.‬
‫בבקשה. אין לך מושג מה את עושה.‬
‫חתול מסכן.‬
‫בכל מקרה, מספריים.‬
‫נחתוך את החולצה.‬
‫קדימה.‬
‫זהו.‬
‫תישן טוב, בן זונה.‬
‫עבודה יפה, אור.‬
‫ואו. מה עשית עכשיו?‬ ‫-מאיפה זה בא?‬
‫קדימה. באו נצא מפה.‬
‫קדימה. בוא נלך.‬ ‫-כן. היי.‬
‫טוב. אור?‬
‫מה?‬
‫יש עוד אחד.‬
‫טוב. קדימה.‬
‫קדימה!‬ ‫-זהו.‬
‫רד, אחי. את בסדר?‬
‫את בסדר?‬ ‫-זה בסדר.‬
‫ראית איך דפקתי אותו?‬
‫כן!‬ ‫-קדימה, הולכים!‬
‫אבא, בוא נלך.‬ ‫-רגע. תנו לי חמש דקות.‬
‫הרגליים שלי מרגישות כמו ג'לי.‬
‫לעזאזל, אני לא רואה כלום.‬
‫אני מסירה את הרקמה.‬
‫תסירי.‬ ‫-קדימה.‬
‫זהו. טוב…‬
‫לעזאזל, זה גרוע. פד.‬
‫פד, לכל הרוחות!‬ ‫-פד. רגע.‬
‫קדימה. מהר.‬
‫לעזאזל. קדימה. אל תהיה רכיכה.‬
‫תשימי מסכה בתור התחלה.‬
‫תקשיב.‬
‫שיט. העגיל שלי.‬
‫מה עם העגיל שלך?‬ ‫-לא, זה ממש מרגיז.‬
‫למי אכפת מהעגיל שלך? קדימה!‬
‫לעזאזל. הוא בתוך הכתף שלה.‬ ‫-לא…‬
‫זה חם ונעים.‬
‫זה ממש רך.‬
‫נעים בפנים.‬
‫זה מזכיר לי את אוליבייה.‬
‫יש כאן מתכת.‬
‫יש שם מתכת?‬ ‫-יש מתכת. תפסתי.‬
‫יופי. בואי נראה.‬ ‫-קדימה. הינה.‬
‫אה, לעזאזל. זה הקליע.‬
‫מצוין. זה מה שחיפשנו!‬
‫לא מעניין אותי הקליע.‬ ‫אני רוצה את העגיל שלי.‬
‫לעזאזל.‬
‫זה מדמם יותר מדי.‬ ‫רגע. אני אשאב את זה. אל תזוזי.‬
‫רגע. אני אעשה את זה.‬
‫בסדר. שתית הכול.‬
‫מה את עושה?!‬
‫לעזאזל!‬
‫יא מגעילה!‬
‫מצאתי אותו!‬ ‫-לא מעניין אותי העגיל שלך.‬
‫למה ירקת עליי?!‬
‫לעזאזל.‬ ‫-אז, למדת לתפור בכלא?‬
‫כן, בימי חמישי.‬ ‫-באמת.‬
‫תפור את הקרע הקטן הזה.‬ ‫אני אקשור אותה למיטה.‬
‫ואז נביא את משפחת חזן.‬
‫השטח פנוי. בואו.‬
‫בואו. מהרו.‬
‫חכו שניה. אני מסתבך עם הטוגה הארוכה הזאת.‬
‫אנחנו עושים כמיטב יכולתנו.‬
‫זה בסדר. אתם יכולים להמשיך.‬
‫יש שם שומר.‬
‫שיט.‬
‫שנשאיר את אבא פה?‬
‫מה הבעיה שלך? הוא לא בובה ישנה.‬ ‫-לא, יהיה לנו קשה איתו.‬
‫אני אומר שנשאיר אותו בארון,‬
‫וכשנצא, נזעיק עזרה.‬ ‫-אני שומע אתכם. אל תשאירו אותי פה.‬
‫אבא, תפסיק לצעוק. לעזאזל.‬
‫אני חושב שהם שמעו אותנו. יתפסו אותנו.‬
‫אוליב, תן לי את השעון שלך.‬
‫השעה 7:12.‬
‫מעניין לי ת'תחת. תביא את השעון, לעזאזל.‬
‫קדימה.‬
‫מה אתה עושה?‬ ‫-ג'ו?‬
‫לא!‬
‫לעזאזל. לא, אחי.‬
‫הוא הולך.‬
‫יש!‬ ‫-זה עבד. קדימה. בואו נלך.‬
‫אני בסדר.‬
‫כולם בסדר.‬ ‫-קדימה.‬
‫לעזאזל, הם לא כאן.‬
‫לעזאזל. הם הלכו.‬
‫בחיי, הם קשרו אותם ממש טוב.‬
‫בוא נעוף מפה.‬ ‫-כן.‬
‫ג'ו, לא עושים כאלה דברים.‬ ‫זה השעון שקיבלתי לבר-מצווה.‬
‫זו מהדורה מוגבלת. הוא שווה כמו אשך.‬
‫די. אנחנו כבר יודעים מצוין כמה אשך שווה,‬ ‫וזה לא 140 אירו כמו השעון המעפן שלך.‬
‫אני אוהב את השעון הזה.‬ ‫-קדימה.‬
‫לעזאזל, ה-4X4 האדום פה.‬
‫היא אמרה שזו הדלת האחורית השמאלית.‬
‫זה פתוח.‬
‫זה בסדר.‬
‫ג'ו, מה אתה עושה?‬
‫לעזאזל, היא באמת רצתה לעזור לנו.‬
‫מה?‬ ‫-קתרין. חייבים להביא אותה.‬
‫אי אפשר להשאיר אותה פה.‬ ‫-כן, אתה צודק.‬
‫לא. בשום אופן לא.‬
‫אני לא נוסע עם הכלבה הזו.‬ ‫-די, אבא.‬
‫אוליב, תתניע את הרכב. אנחנו כבר חוזרים.‬ ‫-איך אני אמור להתניע?‬
‫תכף נשוב.‬ ‫-יש לכם מפתח?‬
‫יש לכם מפתח?‬ ‫-סתום!‬
‫מה זה החרא הזה?‬
‫השטח פנוי.‬
‫ג'ו, בוא הנה.‬ ‫-מה?‬
‫יש שם שומרים.‬ ‫-טוב.‬
‫בוא נלך.‬
‫הם באים לכאן.‬ ‫-מה נעשה?‬
‫הינה. קח את זה.‬
‫מה זה החרא הזה? זה לא הזמן לקרוא!‬
‫טוב.‬
‫הם שם?‬
‫אתה, אני…‬
‫לשם.‬
‫מה?‬
‫אני לא מבין.‬ ‫-מה הם עושים?‬
‫הם מדברים. אני לא יודעת.‬
‫הם זזים?‬
‫נו, נזירים, מה דעתכם על… חונקי הכמרים?‬
‫חונקי כמרים, הפסטה מושלמת.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫אני מתה על זה.‬ ‫-זה הכי טעים.‬
‫זוכרת שאימא הייתה מכינה?‬
‫לעזאזל, אימא.‬
‫קדימה.‬ ‫-כן. זה לא הזמן.‬
‫חכי.‬
‫יופי, היא בחיים. בואי.‬
‫חכו. אני מצטערת. תנו לי להסביר.‬
‫אל תדאגי, אנחנו לוקחים אותך איתנו.‬ ‫-תודה.‬
‫אני מצטערת על הכול.‬
‫זה הבן שלי. הוא יצא משליטה.‬ ‫-נדבר על זה אחר כך.‬
‫אני רוצה להתנצל שלא האמנתי לך.‬
‫אבל מכיוון שהיית שתולה מהרגע הראשון‬ ‫ודפקת אותנו…‬
‫נדבר על זה אחר כך.‬
‫את יודעת מה זה אומר?‬ ‫-צריך ללכת.‬
‫צריך ללכת.‬ ‫-נדבר אחר כך.‬
‫אני לא יכולה. אני ערומה.‬
‫לי לא אכפת, אבל…‬
‫כלומר, אתן לך את המכנסיים שלי.‬
‫כן. רעיון מעולה.‬ ‫-סגור.‬
‫קדימה. הינה.‬
‫זהו. יופי.‬
‫קדימה.‬ ‫-כן.‬
‫הורדתי את הנעל. הינה.‬
‫זה לא בשבילך. הינה, קחי את זה.‬
‫תודה.‬
‫אוי, יש לי רעיון לחלק עליון, ג'ו.‬
‫מה את עושה?‬
‫היי! מה נסגר?‬
‫את צוחקת עליי?‬
‫עשית לי הרגע טוגה מיני!‬
‫לא נורא. זה אופנתי.‬ ‫נדבר על זה אחר כך. צריך לזוז.‬
‫הינה, קחי את זה.‬
‫בעצם, יש כאן מעיל.‬
‫ברצינות?‬
‫עכשיו הביצים שלי בחוץ בלי סיבה.‬
‫גם הדלת האחורית שלי פתוחה.‬
‫קחי.‬ ‫-לעזאזל.‬
‫זה לא עובד.‬
‫לעזאזל.‬
‫לעזאזל!‬
‫כבה את זה!‬
‫תירגע. אני לא יודע איך מתניעים מכוניות.‬ ‫לא לימדו אותי לגנוב רכבים.‬
‫לעזאזל. היה יותר פשוט אם אבא שלי היה כאן.‬
‫מספיק לדבר על אבא שלך.‬
‫אולי הוא אידיוט‬
‫וגם הוא לא יודע לגנוב רכבים.‬
‫זהו זה, בן! לעזאזל!‬
‫טוב לראות שאתה מאמין בעצמך!‬ ‫-תפתח!‬
‫קדימה!‬ ‫-ז'וזף, אמרתי לא.‬
‫אם היא כאן, תיסעו בלעדיי.‬ ‫-סע!‬
‫קדימה.‬
‫סע!‬
‫איפה השער המחורבן?‬
‫הוא שם!‬
‫קדימה! סע למעלה.‬
‫קדימה!‬
‫קדימה! תן גז!‬
‫מה זה היה?‬
‫מה היה הרעש הזה?‬ ‫-החבלים שלנו על המכונית של השומרים.‬
‫-אין מצב!‬
‫מעולה.‬
‫ממש דפקנו את הבני זונות האלה.‬
‫והם דפקו אותנו.‬
‫הם בורחים, מיגל!‬
‫מיגל!‬
‫אלוהים אדירים!‬
‫תזדרזו!‬
‫בואו.‬
‫לעזאזל! שיט!‬
‫לעזאזל!‬
‫זוזו.‬ ‫-רגע.‬
‫השער נעול.‬
‫כן, אבא, שמנו לב. תודה.‬
‫מה נעשה?‬ ‫-לא יודע.‬
‫הם יורים!‬
‫חייבים להתחבא.‬ ‫-מכאן. יש פה עוד שער.‬
‫לאן אתם הולכים?‬
‫לעזאזל!‬
‫איפה הם? לאן הם הלכו?‬
‫אל תדאגי. נפגוש אותם בשער.‬ ‫-טוב.‬
‫זהירות.‬
‫אתה בסדר?‬ ‫-אני בסדר.‬
‫סליחה. זה בסדר. אנחנו נכנעים.‬
‫אל תהרוג אותי, בבקשה.‬
‫תפסיקו לעשות במכנסיים.‬
‫תגידו שלום לדוד יוסף.‬
‫לעזאזל, יוסף!‬
‫קלמנטין?‬ ‫-יוסף!‬
‫היי. אתה בסדר?‬
‫אוי, לא.‬
‫הם כאלה חמודים.‬
‫טוב. מספיק.‬
‫זה מספיק.‬
‫טוב, אנחנו חייבים ללכת.‬
‫אוליב?‬ ‫-מספיק.‬
‫אוליב?‬ ‫-בוא נלך.‬
‫אוליב, צריך ללכת!‬ ‫-מה?‬
‫אנחנו צריכים לזוז.‬ ‫-כמובן.‬
‫קדימה. תתחילו לזוז.‬
‫קדימה.‬ ‫-ראית? הוא נישק אותי.‬
‫כן, ראיתי. בואי נלך.‬
‫מכאן.‬
‫אימא.‬
‫התאוששת. יופי.‬
‫רגע, חמוד שלי. תירגע. זה לא מה שאתה חושב.‬
‫זה יהיה מכוער.‬ ‫באימא שלי, אהרוג אתכם אחד אחד.‬
‫לאונר, אתה עושה טעות גדולה.‬ ‫אתה תהרוס את חייך.‬
‫אהרוס את חיי? לא אכפת לך ממני.‬
‫את רק רוצה ליהנות מחייך עם שק הקמטים הזה.‬
‫אני כמעט בן 71. זה לא ש…‬
‫סתום ת'פה, כוסית.‬
‫כן, שתוק כבר.‬ ‫-לאונר, תסתכל עליי.‬
‫דעתך השתבשה עליך.‬
‫אתה המשפחה שלי.‬
‫לא האידיוט הזה, ז'ראר, והבן הטיפש שלו.‬
‫אז תפסיק כבר.‬
‫כמעט הרגת אותי כבר.‬
‫אני רק רוצה…‬
‫שנחזור לעסקים, שנינו, כמו שהיה פעם.‬
‫לא כמו שהיה פעם! אני רוצה שדברים ישתנו!‬ ‫-קתרין, הוא רוצה שדברים ישתנו. ו…‬
‫סתום ת'פה!‬ ‫אני אירה לך בראש. אתה תהיה קירח.‬
‫כן, סתום.‬
‫את חושבת שאני לא רואה‬ ‫שאת עוזרת להם להימלט?‬
‫נראה לך שלא שמתי לב?‬ ‫-מספיק, לאונר.‬
‫אתה לא רואה שאני משטה בהם?‬ ‫-כמובן.‬
‫בלעדיי הם היו נמלטים כבר.‬
‫אני איתך, בני.‬
‫אני איתך.‬
‫באמת?‬ ‫-כן. כמובן.‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫באמת.‬
‫גם אני אוהב אותך.‬
‫אני מצטער.‬
‫אני אידיוט.‬
‫בוא.‬
‫אני מצטער, אימא. פישלתי.‬
‫אני מצטער.‬
‫אני אוהב אותך, אימא.‬
‫אני אוהבת אותך, חמוד.‬
‫רגע. לא.‬
‫לא השארת לי ברירה.‬
‫סליחה.‬
‫אני מצטערת.‬
‫תקשרו אותו.‬
‫כן?‬ ‫-תחזרו. אתם צריכים לקשור אותו!‬
‫כן, כמובן.‬ ‫-פשוט…‬
‫את יודעת, אחרי כמה זמן,‬
‫עם כל הבלבול ואי ההבנות,‬
‫כבר לא ידעתי איפה אנחנו עומדים.‬
‫זה באמת לא היה ברור.‬ ‫חשבנו שאת עושה לנו עוד תרגיל.‬
‫קדימה, נקשור אותו.‬
‫לעזאזל, אני לא יכול!‬ ‫-אוליב, מה אתה עושה?‬
‫אני לא יכול.‬ ‫-אתה מתעסק עם זה כבר עשר דקות.‬
‫זה נעול. מה את רוצה שאעשה? אתיך את זה?‬
‫ואיפה כולם?‬
‫אוליב? הם שם!‬
‫המשפחה!‬
‫מה קורה פה?‬
‫מה אתם עושים כאן?‬ ‫-באנו לחלץ אתכם, אחי.‬
‫רגליים יפות. אהבתי.‬ ‫-רד מזה.‬
‫אבל היא לא באה איתנו.‬
‫לא, לא אכפת לי.‬ ‫-יוסף!‬
‫היא הצילה את חיינו. היא באה איתנו.‬
‫קדימה. צריך למהר.‬
‫לא, חכו! אנחנו לא יכולים ללכת.‬
‫שכחנו את לודמילה.‬
‫לא, היא כבר לא כאן.‬
‫בינגו! היא מתה.‬
‫אתה חייב לי 12 אירו.‬ ‫היא לא שרדה את החורף.‬
‫היא לא מתה, טוב? היא פשוט לא כאן.‬
‫שים את הכסף בצד. רק אמצע פברואר.‬ ‫-את משוגעת. לא יחסלו אותה בכזאת קלות.‬
‫אנחנו צריכים להגיע לפונזה.‬ ‫מחכה לנו שם סירה.‬
‫טוב, אז בואו נלך מכאן. הם לא ידביקו אותנו.‬
‫לעזאזל, אנחנו באמת בקורסיקה.‬
‫יוסף?‬
‫מה עושים? הולכים לחפש את סבתא?‬
‫כן.‬
‫שמתי טייס אוטומטי, עד לאלג'יר.‬
‫אלג'יר?‬ ‫-ננוח בקונסטנטין,‬
‫ומשם נתכנן את המבצע להחזרת לודמילה.‬
‫זה מעולה. רעיון מצוין.‬
‫בכל מקרה, תודה לכם.‬ ‫באמת התגייסתם למעננו.‬
‫מה יש לך? בטח שהתגייסנו למענכם.‬ ‫אנחנו משפחה.‬
‫רגע. אם צריך להודות למישהו, זה לקלמנטין.‬
‫שטויות.‬ ‫-כן!‬
‫אני נשבע. מאחורי החזות הבורגנית שלה,‬ ‫היא פסיכית אמיתית.‬
‫היא גנגסטרית. מחיאות כפיים לקלמנטין!‬
‫כל הכבוד, קלם.‬
‫כל הכבוד, אהובתי.‬
‫כל הכבוד.‬
‫גנגסטרית קטנה.‬
‫טוב, תודה.‬
‫למדתי הרבה תוך כדי ההרפתקה הזו…‬
‫שנתנה לי רעיונות לעתיד, אבל…‬
‫שפתיי חתומות!‬
‫אוי, לא!‬
‫טוב.‬ ‫-פלופ.‬
‫יופי.‬ ‫-אני טובעת.‬
‫טוב, לא הבנו שום דבר מזה,‬ ‫אבל זה נראה מעולה. כל הכבוד.‬
‫כן, זה לא היה ברור. כל הכבוד, אהובתי.‬
‫באמת הייתם קשוחים. ואו.‬
‫אני מצטערת.‬
‫אם כולנו התאספנו כאן הערב,‬
‫זה מפני שלא מתנו.‬
‫כולנו יכולנו למות בסיפור הזה.‬
‫אסור לנו לשכוח את זה.‬
‫אבל אנחנו גם כאן כדי לחגוג‬
‫את האיחוד של שתי הנפשות הנפלאות האלה,‬
‫ז'ראר‬
‫וקתרין.‬
‫פנלופ, האמת.‬
‫שמי האמיתי הוא פנלופ.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫פנלופ קוויאן.‬ ‫-באמת?‬
‫כן.‬
‫אני אוהב את השם פנלופ.‬
‫פנה שלי.‬
‫פנה היפה שלי.‬
‫אני לא בטוחה בקשר לכינוי הזה, אבא.‬
‫למה?‬ ‫-אני לא בטוחה בקשר ל"פנה".‬
‫גם אני לא. בכל מקרה,‬
‫פנלופ, אני שמח מאוד על כך‬
‫שאת מצטרפת באופן רשמי למשפחת חזן.‬
‫בואו…‬
‫בואו נודה באמת.‬
‫התחלנו ברגל שמאל.‬ ‫-כן.‬
‫אבל זה בסדר. זה מאחורינו.‬
‫ואני מעדיף להסתכל קדימה,‬
‫מפני שככה זה משפחה.‬
‫משפחות משתנות.‬
‫הן מתפתחות.‬
‫הן מתרחבות.‬
‫אבל משפחה נשארת משפחה.‬
‫וזה כל היופי.‬
‫ז'ראר.‬ ‫-כן.‬
‫פנה.‬
‫ארביאטה.‬
‫זה תמיד טעים.‬
‫את יכולה לבחור את העד שלך.‬
‫אני בוחרת באור.‬
‫תודה. זה מרגש אותי.‬ ‫-בחירה מצוינת.‬
‫אבא.‬
‫כן, אני יודע.‬
‫אני בוחר בבני.‬
‫זה קצת מסובך, אבא.‬ ‫אני הרבי, הקפטן של הסירה…‬
‫אני לא יכול לעשות הכול.‬ ‫-אני יודע, ז'וזף. לא.‬
‫חשבתי על…‬
‫חשבתי על אוליבייה.‬
‫אני?‬
‫אוליבייה, יש…‬
‫יש משהו שמעולם לא סיפרתי לך,‬
‫כי האמת היא ש… לא היה לי…‬
‫זה בסדר, ז'ראר.‬
‫זה בסדר.‬
‫אני יודע.‬
‫לעזאזל. אתה לא יודע לסגור את הפה, מה?‬
‫אידיוט.‬
‫סיפרתי לו.‬ ‫-אני רואה שסיפרת לו.‬
‫כן, סיפרתי לו.‬
‫טוב, אוליבייה, תשמע.‬
‫אני מצטער ששיקרתי לך.‬
‫שיקרתי לך.‬
‫ואני מתאר לעצמי שאתה בוודאי מאוכזב.‬
‫למה שאהיה מאוכזב?‬
‫לא, צדקתי.‬
‫ידעתי שאבא שלי היה…‬
‫גנגסטר,‬
‫עבריין,‬
‫בעל קסם אישי,‬
‫נאה מאוד.‬
‫בני.‬
‫טוב, אחי.‬
‫אור.‬
‫אנחנו גיסות.‬
‫אבא?‬
‫כשאתה אומר "בני",‬
‫אתה מתכוון שהוא הבן האמיתי שלך?‬
‫כן, אני מתכוון שהוא בני האמיתי.‬
‫טוב.‬
‫הוא אחיך.‬ ‫-הוא אחי.‬
‫למה את עושה כזה פרצוף, אור?‬
‫הוא אחיך. זה נפלא.‬ ‫-כן.‬
‫בטח. ברור.‬ ‫פשוט יש לי קצת מחלת ים, זו הסיבה.‬
‫זה הים, הגלים.‬ ‫-כן.‬
‫מה עם הגלים? תתחבקו.‬
‫תן חיבוק לאחותך.‬
‫קדימה.‬
‫גם אני הגבתי ככה.‬
‫אל תיגע בי יותר מדי, טוב?‬ ‫-כן.‬
‫נחגוג את זה קצת יותר מאוחר.‬
‫בואו נחזור לתוכנית המרכזית.‬
‫אם מישהו כאן מתנגד לנישואין האלה,‬
‫שידבר עכשיו…‬
‫אני!‬ ‫-לא, בבקשה. זה מעצבן.‬
‫לא, זה בסדר. או שינצור לשונו לנצח.‬ ‫שינצור לשונו. לנצח.‬
‫סתם צחקתי.‬
‫כן, מעולה. לא, זה לא.‬
‫היא צוחקת.‬ ‫-כן, היא מעצבנת.‬
‫ועכשיו הגענו לרגע הגדול.‬
‫ז'ראר מרדכי חזן,‬
‫האם אתה לוקח לאישה‬
‫את קתרין פנלופ קוויאן?‬
‫כן.‬ ‫-מעולה.‬
‫פנלופ קתרין קוויאן,‬
‫האם את לוקחת לבעל‬
‫את ז'ראר מרדכי,‬
‫הידוע בכינויו "הגמל"…‬
‫תפסיק.‬
‫סליחה. אני מת על זה.‬
‫…חזן?‬
‫כן.‬
‫טוב, בתוקף הסמכות שניתנה לי‬
‫מצד כובע הקפטן הזה שאני אוהב,‬
‫אני מכריז שאתם‬
‫מאוחדים בברית הנישואין המקודשת.‬
‫אבא, אתה יכול לנשק את הכלה.‬
‫אעשה את זה מיד.‬ ‫-בבקשה.‬
‫קדימה!‬
‫מולוטוב!‬
‫לא, אהובתי,‬ ‫אומרים "מזל טוב", לא "מולוטוב".‬
‫בטח.‬
‫מולוטוב, קדימה!‬
‫מה זה?‬ ‫-מה עשית?!‬
‫לא, תירגעו.‬
‫זו רק קצת אש. הכול תחת שליטה.‬
‫לא, ז'וזף, לא רצים על הסירה!‬
‫מספיק, ז'וזף!‬
‫אור, מה את עושה עם דלי מים?‬ ‫זה ילבה את האש.‬
‫שיט!‬
‫אני מאבדת שליטה!‬
‫יוסף, עזור לי!‬
‫לא, אל תקפצו למים.‬
‫אל תקפצו. תחטפו היפותרמיה.‬
‫אתם לא חושבים!‬ ‫-בואו נקפוץ!‬
‫עצרו!‬
‫- כעבור חודשיים -‬
‫- בנדיקט חזן 1953-2018 -‬
‫- ז'ראר חזן 1951-2021 -‬
‫- ז'וזף חזן 1984-2021 -‬
‫- אור חזן 1987-2021 -‬
‫- אוליבייה פריינט 1985-2021 -‬
‫"בכל יום ובכל לילה‬
‫אני יוצא מדעתי‬
‫לא אכפת לי מהקלוריות‬
‫ומהסוכרת שלי‬
‫רחת לוקום‬
‫רחת לוקום קטנה שלי‬
‫רחת לוקום‬
‫רחת לוקום בכל עת‬
‫רחת לוקום‬
‫רחת לוקום קטנה שלי‬
‫רחת לוקום‬
‫רחת הלוקום של ליבי"‬
‫תודה, אנריקו.‬
‫תודה ששרת את השיר שלהם.‬
‫איפה שהם לא יהיו עכשיו,‬
‫אני בטוחה שהם אהבו את זה.‬
‫בובלך שלי…‬
‫עשינו כמה דברים מטופשים מאוד.‬
‫אבל אפילו ביום הזה, שהוא היום העצוב בחיי,‬
‫אין לי חרטות,‬
‫מפני שעשינו הכול יחד,‬
‫כמשפחה.‬
‫לפני שהכוחות המיוחדים הגיעו להציל אותי,‬
‫הצלחתי לשרוד, כל יום ויום,‬
‫בזכותכם.‬
‫אני אוהבת אתכם.‬
‫תמיד אוהב אתכם,‬
‫אהובים שלי.‬
‫יהיה בסדר, יקירה.‬
‫יהיה בסדר.‬
‫אני לא מאמינה.‬
‫אפשר להשאיל אותה לרגע?‬
‫בואי איתי.‬
‫קח את הילדים.‬ ‫-אני כבר חוזרת.‬
‫אני רוצה שתכירי את ידידי, רבי קאופמן.‬
‫תודה, לודמילה.‬
‫גברתי, אני מצטער מאוד על האובדן שלך.‬
‫תודה.‬
‫את יודעת, ז'וזף…‬
‫ז'וזף היה אדם גדול.‬
‫נכון.‬
‫לא, עאידה.‬
‫אל תבכי, אהובתי. זה אני.‬
‫ז'וזף?‬ ‫-כן, אהובתי. זה אני.‬
‫אני לא מאמינה.‬ ‫-זה נכון.‬
‫אל תבכי. די.‬
‫אוי, ילדתי.‬
‫בואי. מה שלומכם, ילדים?‬ ‫אתם בסדר, יקיריי?‬
‫אבא חי.‬
‫לו רק יכולתי להחזיק אתכם ולנשק אתכם,‬ ‫הייתי עושה זאת. אבא לא מת.‬
‫ז'וזף.‬ ‫-כן.‬
‫יש שוטרים בכל מקום.‬ ‫-אני יודע.‬
‫טוב, אשאיר אתכם לבד.‬
‫אחכה ממול.‬ ‫-כן.‬
‫להתראות, לודמילה. להתראות, ילדים.‬
‫נתראה מאוחר יותר. חמודים קטנים.‬
‫גם האחרים בחיים?‬
‫אוליב, תגיד לנו מה אתה רואה.‬
‫נראה שזה הולך טוב.‬
‫הם מדברים. היא נוגעת לו ביד.‬
‫נוגעת ביד? היא צריכה לפחות לעשות לו ביד.‬
‫היי, את מדברת על אחותי.‬
‫אז מה? איך נראה לך שהם עשו את השלישייה?‬ ‫-לעזאזל.‬
‫אני אפילו לא יכול לראות את הנכדים שלי.‬ ‫זה מעפן.‬
‫אולי תפסיק להתלונן?‬
‫זה מעפן.‬ ‫-נראה לך שאני לא רוצה לחבק את סבתא?‬
‫אל תדאג, אבא.‬ ‫הם יבואו לבקר אותנו בתאילנד אחרי שנתמקם.‬
‫אגב, המסמכים המזויפים שלנו יהיו מוכנים‬ ‫בשבוע הבא. ואז נוכל לנסוע בשקט.‬
‫אולי, אבל זה עדיין גרוע.‬
‫כולם חיים. אחיך חי.‬
‫שלום.‬ ‫-אה, שלום.‬
‫סליחה, רבי.‬ ‫-כן?‬
‫אנחנו צריכים עשירי למניין, בבקשה.‬ ‫-מניין.‬
‫תמיד מניין בכל מקום.‬
‫לצערי לא אוכל להצטרף,‬ ‫מפני שאני בחברת האישה הזו. אנחנו הולכים.‬
‫אנחנו זקוקים לך. חסר לנו עשירי.‬
‫אנחנו תשעה בלעדיך, לא עשרה.‬ ‫-אני יודע. לא אוכל.‬
‫שמע, אני לא יכול, לצערי.‬
‫די לשגע אותי.‬ ‫לא ייאמן. אמרתי שאני לא יכול. לעזאזל.‬
‫מדהים שאתה לא קולט.‬ ‫קדימה, תסתלק או שאדחוף לך את המקל לתחת.‬
‫עוף מפה. לך!‬
‫הסתלק, בחור צעיר.‬
‫גנב!‬
‫הוא ניסה לגעת לי באיברים המוצנעים.‬
‫ואיפה אתם מסתתרים?‬
‫איפה אתם מסתתרים?‬
‫אני לא יכול לומר לך כרגע.‬ ‫אני לא יכול. אני לא רוצה לסכן אותך.‬
‫בואי נעשה סיבוב. יש לי הרגשה שצופים בנו.‬
‫רגע. אני לא מבינה.‬ ‫כל עניין הסירה שעלתה באש היה שקר?‬
‫לא, זה קרה באמת.‬
‫ומה עשיתם?‬ ‫-אספר לך הכול.‬
‫זה סיפור מטורף.‬
‫טוב, אז התוכנית של קלמנטין הייתה‬ ‫להעמיד פנים שמתנו, אבל היא לא אמרה לנו.‬
‫היא זרקה בקבוק מולוטוב, ונכנסנו לפניקה.‬
‫הכול עלה בלהבות כמו קרפ סוזט.‬
‫תרגום כתוביות: טל אקשטיין‬