EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
BASERT PÅ JURASSIC PARK AV MICHAEL CRICHTON
Hold deg fast!
Hjelp!
Hold deg fast, Ben!
Han er borte. Han er... borte.
Jeg tror ikke på det!
- Sammy... - Nei!
Vi drar tilbake.
Monorailen kjører tilbake!
Hva mener du med det?
Vi havnet på den som skulle nordover.
Vi er ikke på vei mot den sørlige kaien, men fra den!
Funker ingenting her?
Vi må komme oss av monorailen, nå!
Sporet går nedover der fremme! Der kan vi hoppe!
- Hva? - Hoppe?
Det er for langt!
Det er det eneste vi kan gjøre!
Én...
To...
Tre!
Nå!
Går det bra med dere?
Nesten. Hva med deg?
Klumpen. Hvor er Klumpen?
Hun forsvant da jeg traff bakken. Hun må være her.
Klumpen?
Det er fortsatt dinosaurer der ute, inkludert Toro og...
Klumpen!
- Klumpen! - Vi må vel lete etter henne.
- Og Ben! Han kan fortsatt... - Hvordan? Vi vet ikke hvor vi er!
Hør etter. Alle i parken må melde seg ved fergekaien
for umiddelbar evakuering.
Den siste fergen går om 60 minutter.
Vi rekker ikke helt dit på en time!
- Det går om vi drar nå! - Men Klumpen og Ben...
Vi kan ikke dra tilbake!
Ben er...
...borte.
Det er ikke tid til å lete etter...
Vi kan rekke fergen, men bare om vi drar nå.
Den siste fergen går om 60 minutter.
Vi må dra!
Jeg og Roxie så dere på monorailen,
vi møter dere på kaien.
Darius, hører du meg?
Om du hører meg, bare dra til båtene, ok?
Ikke stopp, bare fortsett!
Det vil gå bra med dem, Dave.
Det må det.
Fortsett! Kom igjen!
Yaz!
Folkens!
- Går det... - Det går bra.
Det er så...
- Hvordan klarer du å gå? - Jeg er svært motivert.
Jeg klarer det.
Hun klarer ikke å holde tritt. Hva gjør vi?
Kanskje vi skal lage en båre?
Kanskje det er en snarvei, eller...
Tunnelene! Kenji!
Kenji! Vedlikeholdstunnelene.
Én av dem må føre til kaien, sant?
Kenji, ikke sant?
Denne fører oss til kaia på halve tiden.
Er vi sikker på at "herr VIP" vet hva han gjør?
Vi har vært her før.
Bare stol på ham. Vi er straks... ute.
Alt ser annerledes ut med disse rare lysene, ok?
Denne veien.
Nei!
Hva?
- Den var ikke her før! - Hvorfor er det så mange porter?
Evakueringen. Parken stenges ned automatisk!
Vi må gå rundt! Denne veien!
Vi kan bruke denne til...
...stokk.
Det går bra med meg!
- Utrolig. - Kenji!
- Du sa... - Hør etter.
Alle i parken må melde seg ved fergekaien for evakuering.
Den siste fergen går om 30 minutter.
- Lite hjelpsomt! - Bare husk: Pust inn...
Hva tror du jeg gjør? Det var din idé å dra hit,
så la meg være!
Kenji? Darius? Der vi kom fra... Hvor ender tunnelen?
Den går inn i parken, tror jeg. Hvorfor...
Ok, alle sammen, da stikker vi! Denne veien!
Så du har ikke sett seks tenåringer?
Jeg har ikke lagt merke til seks unger i dette folkehavet!
Denne veien, sir. Fortsett å gå, takk.
Vi er midt i en akutt evakuering her!
Ja, har skjønt det. Hvor er Claire Dearing?
- Hvem? - Perfekt!
Kom, Rox. Vi må lete etter dem.
Det skal dere ikke. Dere skal evakueres.
- Stopper du oss? - Ja, det gjør jeg.
Det er jobben min. Dere kan lete her,
men den siste fergen går om 25 minutter og dere må være på den.
Og om vi nekter?
Da må jeg fysisk få dere om bord.
Og om vi høflig sier nei?
Det er bare en Compy.
Seriøst, Kenji? Den er sånn 30 centimeter høy!
Og... ikke alene.
Vi må stikke. Compyer kan...
Leksen får vente, dinonerd!
Hvorfor? Vi er ikke engang i nærheten av kaien, herr VIP!
Unnskyld da. Har du ikke en sånn
være en drittunge hele tiden type video å filme?
Hei! Ro dere ned! Dere skremmer de små Compyene!
"Skremmer..."? Tuller du?
Du forsvarer faktisk dinosaurene etter alt dette?
Det er ikke hennes feil at du rotet oss bort!
Noe av dette er hennes feil.
Gi deg, Yaz! Det er bare en telefon!
Hva? Jeg vet ikke hva som skjer lenger.
Dere! Bare slutt å...
Toro.
Her!
- Hvilken vei skal vi? - Vil du stoppe og spørre om veien?
Bare løp!
Vi kan ikke bli her! Fergen...
Løp!
"Utgang til den sørlige kaien, 300 meter"?
Nei!
- Det må være en dør eller... - Det er ingenting.
De må ha stengt den da parken var ferdig.
Kan ingen som har med parken å gjøre ta i alle fall én god avgjørelse?
Darius, hva gjør vi nå?
Jeg vet ikke.
- Du vet jo alltid. - Jeg vet ikke!
Jeg aner ikke.
Jeg visste ikke hva vi skulle gjøre med Ben eller Klumpen,
eller da Indominus Rex angrep.
Jeg har bare tatt dårlige valg, fått trøbbel
og ødelagt alt.
Jeg er ikke til å stole på.
Jeg skulle bare blitt hjemme.
Jeg er en dinonerd som spilte videospill, jeg er ikke flink til dette.
Men det er du jo.
Flink, altså.
Du er sikkert flink nok i videospill, jeg sier ikke det,
men ingen av oss ville visst hva vi skulle gjøre, Darius.
Men fordi du ikke ga opp, ga ikke vi opp heller.
Du fikk oss til å fortsette, uansett hva vi gjorde.
Du fikk oss til å samarbeide.
Det gjør vi.
Vi er et lag. Vi er ditt lag.
Ting går i knas.
Og det er greit, fordi når det skjer...
Plukker vi opp bitene og fortsetter.
Han nærmer seg.
Kanskje vi finner noe i kassene.
La det være noe med spiss.
La det være noe som gjør vondt!
La det være...
Medisinsk utstyr?
Vi hadde sånne hjemme da pappa ble syk.
Trykkluft, sensitivt mot trykk og varme!
Kanskje det kan skremme Toro.
Eller distrahere ham lenge nok så vi finner en utgang.
Kenji, Brooklynn, vi må få kassen på vogna.
Sammy, lag lunte av teip og bandasjer.
Vi trenger noe å tenne den med.
Tenn den.
- Yaz? - Jeg prøver! Den tar ikke fyr!
Vent! Håndsprit!
Da brenner det!
- Takk, Ben! - Nå!
Kom igjen.
Løp!
- Hvor? - Hvor som helst!
Takk.
Darius!
Går det bra med dere?
Overraskende nok, ja.
Vi klarte det. Vi slo...
Ja! Sånn går det! Ta den, Toro!
Sånn gjøres det!
Ja!
Jeg trodde vi var ferdige! Det var skummelt!
Det blir ikke bedre enn det.
Vil du vedde?
De har dratt.
Alle har dratt.
De kommer vel tilbake?
Selvfølgelig.
Frem til det, har vi hverandre.
Ikke sant, herr VIP?
Absolutt, dinonerd.
Hei, ikke glem "superstjerne".
Spy.
Vi trodde det ble gøy.
Vi trodde vi var trygge.
Vi så ikke farene som ventet på oss på øya.
Klær, tenner, skrik...
Så mange skrik.
- Til tross for det vanskelige - Snu båten.
- gir vi aldri opp. - Snu den nå!
Vi fortsetter kampen.
Det er det vi lover hverandre hver dag vi får.
Vi skal overleve.
Vi skal hjem.
For uansett hva som skjer,
uansett hva dette stedet kaster mot oss,
er ingen av oss alene.
Tekst: Elisabeth Nonstad