EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
1551. I Japan hersker der kaos.
Efter mange århundreder har den centrale regering mistet kontrollen…
…og landet er kastet ud i en brutal borgerkrig.
Anarki hersker, mens svært bevæbnede krigsherrer, kaldet daimyo,
kæmper om magt og territorium.
I den lille provins Owari,
i en lidet bemærkelsesværdig klan ved navn Oda,
vil en usandsynlig samurai snart indlede et blodigt felttog,
som vil kræve tusinder af ofre
og udstikke kursen for Japans historie de kommende 300 år.
Den skelsættende begivenhed i 1551 for familien Oda var Oda Nobuhides død.
Da Nobuhide døde…
HISTORIKER
…splittede det straks familien Oda.
Du bliver aldrig klanens leder!
En klanhøvdings død
var den ultimative krise…
HISTORIKER
…for alle magtområder og klaner.
Vi opfatter ofte en klan som en familie,
men det er ikke vores form for familie.
Dens kerne er en slægt,
brødre, som kæmper om en position, men der er også
tyende, folk i klanens tjeneste,
svigerfamilien. Så der er fraktioner.
Og nu prøver fraktionerne kræfter.
Familien Oda udgjorde en relativt lille klan
og var omgivet af meget større klaner.
De måtte tænke mere strategisk
over deres muligheder for at overleve
som små fisk omgivet af hvaler.
Fordi familien Oda befandt sig i en farlig situation,
overraskede Oda Nobuhide mange
ved at udpege sin ældste søn, Oda Nobunaga, til sin arvtager.
Af flere årsager var han ikke vellidt.
Der var splid mellem Nobunagas brødre og fætre,
og der var mange af dem.
Og de mente alle, de kunne gøre det bedre end unge Nobunaga.
Nobunagas opførsel ved farens begravelse forstærkede
hans slægtninges foragt for ham.
For i stedet for at udvise passende sorg
tog han en håndfuld røgelse og kylede den mod alteret.
Din idiot!
Nobunaga var kendt for at være opfarende.
Han var noget af en bølle.
Mange, både i Oda-klanen
og i de daimyo-familier, som var Oda-klanens allierede,
betragtede ham som en tåbe.
Bror, nej!
Nej!
I Japan er ceremoniel det vigtigste af alt.
Og klanmedlemmerne hæger om traditionerne.
Han kaster vrag på traditionerne.
Nobunagas opførsel var så foruroligende
for dem, han nu skulle lede,
at en af dem valgte den mest drastiske udvej.
Hans navn var Hirate Masahide,
og han skulle være arvingens øverste rådgiver.
Han var så rystet og beskæmmet over Nobunagas opførsel,
at han i protest begik seppuku.
Han skar sin mave op.
Det er en rituel opsprætning.
Det siges, at nogle skar deres maver op og trak indvoldene ud.
Sådan kunne man kontrollere sin død.
Men det kunne også være
en måde at protestere på.
Man kunne chokere en ligemand, så han gjorde noget.
Måske signalerede Masahide til andre i Oda-klanen: "Hør her,
hvis I synes, at Nobunaga er så dum og primitiv,
og I respekterer mig,
så er mit selvmord et tegn på, at måske
er det ikke Nobunaga, I skal støtte."
Fra første dag var Nobunagas liv i fare.
Han vidste, at han var alene på farlig grund.
Endda familiens grund.
I sengoku-perioden var mord familien særdeles udbredt.
Fædre dræbte deres sønner.
Sønner dræbte deres fædre.
Brødre dræbte brødre.
Og det var for at få magt.
Man mistænkte, at hans kone, Nohime, konspirererede mod ham.
For hun var datter af hans dødsfjende Saito Dosan,
kendt som Slangen fra Mino. Hun var slangens datter.
De blev gift for at skabe fred mellem to klaner,
så nogle mistænkte,
at hun var bragt ind for at udspionere ham.
Måske endda for at dræbe ham, om nødvendigt.
Det var en af de store farer ved den slags alliancer,
at man delte seng med sin værste fjendes datter.
Hun kunne have dræbt ham med gift.
Hvis han dør, gavner det os.
Han er egoist. Han tænker kun på sig selv.
Og nogle mistænkte, at hun havde konspireret
med hans lillebror, Nobuyuki.
NOBUNAGAS BROR
Man så op til Nobuyuki i familien,
da han havde et roligt gemyt i modsætning til Nobunaga.
Man kan kalde ham den gode søn.
Den, som havde bevaret værdigheden i hele sin fars liv.
Det var Nobunagas held, at en af hans mest trofaste mænd
advarede ham om, at Nobuyuki planlagde et kup.
Tilgiv mig!
Storebror…
Du er ikke min bror.
Det viser en side af hans personlighed, som er…
…yderst brutal.
Det bundede i et ønske om at overleve,
et ønske om at få succes.
På den måde demonstrerede Nobunaga,
at han ville nedkæmpe al modstand eller dø.
Henrettelsen viste, at man ikke skulle undervurdere Nobunaga .
Da truslerne blandt hans nærmeste er fjernet,
vender Nobunaga blikket mod den største tilbageværende trussel
mod hans kontrol over Owari.
Det er hans fætter Nobukata.
NOBUNAGAS FÆTTER
Nobukata kontrollerer det nordlige Owari.
Han råder over 3000 krigere.
Nobukata er en stærk modstander.
Nu har vi altså to krigere in spe.
Deres rivalisering var uundgåelig,
da de hver især ejede omtrent halvdelen af Owari-provinsen
og ønskede mere magt.
De kæmpede ikke bare om territoriet
men også om at være familiens overhoved.
Jeg tror, Nobunaga ønskede ét afgørende slag,
som var knald eller fald.
Til krigsførelse måtte Oda Nobunaga have en hær af samuraier.
800 år før Nobunagas tid
ville ingen kaldes samurai, for det betød "tyende".
Men gradvis fik ordet sin nuværende betydning,
nemlig en mand, som svarede til fortidens ryttersoldat.
Med tiden fik samurai betydningen bushi, "krigerstand".
Samuraiens mest ikoniske våben var selvfølgelig katanaet.
Det japanske sværd.
Det anses for at være det fineste sværd i verdens historie.
Det havde en meget skarp, robust, buet klinge.
Det lod samuraien levere et fatalt hug direkte fra skeden.
Det gav også en ryttersamurai en stor fordel,
for et nedadgående hug mod en angribende fodsoldat…
…ville ramme ham med kraften fra hestens fremdrift.
De er nogle utroligt atletiske krigere.
De har ikke kendt andet end kamp i et århundrede. De er født ind i det.
De er nok de bedste krigere i historien.
Nobunaga fastholdt stadig traditionen med at anvende samuraier.
Men han forstod, at japansk krigsførelse bevægede sig væk fra den gamle stil.
Krige udkæmpedes i større skala. Man skulle have en stor hær.
Man kan betragte Oda Nobunaga som Japans Alexander den Store.
Han var nok den tids mest nyskabende militærleder,
fordi han var meget åben overfor alle mulige nye idéer.
Op til Nobunagas tid
havde hære og slag været temmelig små.
Da hærene bliver større,
for at man kan overleve mod sine rivaler,
begynder Nobunaga at rekruttere flere og flere jævne mænd.
De blev kaldt ashigaru.
De var indkaldte bønder.
De var fodfolket.
Disse mænd er undertrykt af samuraierne
i mere end 400 år.
De var ejendom,
de var slaver for herremænd,
der brugte dem, som var de småpenge.
Men der er stor forskel på Nobunagas ashigaru
og den traditionelle ashigaru, som dybeste set er en bonde med en kæp.
Nobunaga udrustede dem ordentligt og trænede dem.
Han forstod, at lidt loyalitet
ville gøre dem meget effektive og farlige.
De tropper var mere værd end alverdens samuraier.
De forvandler sig fra en hob til en hær.
I 1558, et år efter han dræbte sin bror
og fulgt af sin nye hær på omkring 3000 hovedsagelig bøndersoldater,
forlader Nobunaga sin fæstning i det sydlige Owari
og marcherer mod nord for at kæmpe mod Nobukata.
Nobukata reagerer ved at beordre sine 3000 kampvante samuraier
til at standse og tilintetgøre angriberne.
Nobunaga er ikke en erfaren hærfører
og har ringe chancer for succes,
men han har én fordel,
en gave fra verden udenfor,
som vil ændre japansk krigsførelse for altid.
I 1453 blev et portugisisk skib fra Macao
blæst ud af kurs i en storm
og gik på grund på den lille ø Tanegashima ud for Japans sydkyst.
Det var nok på vej til det kinesiske fastland.
Og som så ofte i Japans historie skete der noget ved et tilfælde.
Nogen kom uforvarende til Japan.
Og de medbragte et våben, hagebøssen.
Mange daimyo, som fik skydevåben,
opnåede ikke umiddelbart en fordel.
Det tog tid at lade dem, de larmede og lugtede.
Og i regnvejr virkede de måske ikke.
Så mange daimyo tøvede med at tage hagebøssen til sig.
Oda Nobunaga er ikke så bekymret.
Hans område var lille,
og han vidste, han måtte udnytte enhver fordel
for at kunne besejre større fjender.
Derfor tog han tidligt hagebøssen til sig.
Oda Nobunaga kunne se deres militære potentiale,
og han havde råd til at købe mange geværer.
Derved gik de fra at være indslag på slagmarken til at dominere.
Da situationen spidsede til,
gik Nobunaga i offensiven. Han forlod borgen Kiyosu
og førte sine styrker mod Iwakura,
hvor Nobukatas styrker var.
Nobunaga havde omkring 3000 soldater på dette tidspunkt.
Og han havde nok et sted omkring 4-500 geværer.
Overfor ham stod Nobukata, som også havde omkring 3000 soldater.
De var nok lidt bedre udrustet.
I må være rede til at dø.
Fremad!
For både Nobukata og Nobunaga gælder det liv eller død.
Da de nok ikke tilintetgør modstanderens styrker helt,
vil taberen nok opleve,
at hans mænd skifter side, og taberen bliver dræbt.
Vent.
Nobunaga måtte lokke fjenden til at rykke ind
i den 100 meter brede skudzone.
Vent!
Skyd!
Skudsalver fra geled efter geled af musketerer
ville have svækket enhver modstander med eller uden pansring.
Men det tager lang tid at lade en musket.
Så slaget udviklede sig…
…til nærkamp.
I slaget står en styrke af hovedsagelig bønder
overfor en elitestyrke, som ser ned må disse mænd.
Da de trætte samuraierne har fjenden indenfor rækkevidde,
kæmper de imod mænd, som har alt at vinde og intet at tabe.
Nærkamp er mere brutal, end man kan forestille sig.
Man kan lugte, hvad modstanderen har spist.
Man ser livsgnisten forlade deres øjne,
når man jager et sværd gennem deres indvolde.
Samtidig flyver projektiler gennem luften.
Der ville lyde skrig fra folk,
både kampråb og fra sårede.
Det må have været et helvede.
Efter tre timer…
…får Nobunagas mænd overtaget.
De bryder ind i Nobukatas styrker og knuser dem.
Da slaget var slut, menes dødstallet at have oversteget 1200.
Det er et højt dødstal for så lille et slag.
Nobukatas styrker trækker sig tilbage til borgen Iwakura…
…som modstår tre måneders belejring men til sidst falder.
Nobukata bliver dræbt…
…og Nobunaga er enehersker over Owari-provinsen.
Som en konsekvens af slaget ved Ukino
havde Nobunaga endegyldigt kontrol over Owari.
Han var Oda-klanens overhoved.
Trods sin unge alder er Nobunaga ved at blive en meget dygtig taktiker.
Han var ikke længere "Owaris tåbe".
Hans egen hær havde vist ham
de traditionelle samuraiers styrker og svagheder,
fordelene ved bøndersoldater, og teknologiens betydning.
Jeg tror, det var vendepunktet for hans ambitioner.
Den militære styrke, Nobunaga havde demonstreret ved erobringen af Owari,
skulle nu slippes løs andre steder.
Ni blodige år efter sin fars død
er Nobunaga nu Owari-provinsens ubestridte leder.
Men hans regeringstid er knap begyndt, da en ny trussel opstår mod øst.
Imagawa Yoshimoto, en af Japans mest frygtede daimyo, eller krigsherrer,
er på fremmarch med en stor hær bag sig.
Hans mål er Kyoto, landets hovedstad og traditionelle militære magtcentrum.
For at nå dertil må han marchere lige igennem Owari.
Hvis det lykkes ham,
vil det være et knusende slag for Nobunagas voksende ambitioner.
Der var nok seks, måske otte, virkelig magtfulde daimyo,
som kunne have forsøgt at skabe det, vi ville kalde et samlet rige.
Det indebærer at erobre hovedstaden Kyoto.
Imagawa-klanen var den ene.
Imagawa Yoshimotos intentioner var at indtage Kyoto.
Det krævede, at han marcherede mod hovedstaden.
Og for at nå hovedstaden skulle han igennem Owari-provinsen.
Men Nobunaga ville ikke lade Imagawa passere.
Nobunaga besluttede at modsætte sig Imagawas fremrykning mod sin grænse.
Derfor havde de intet andet valg end at afgøre det i kamp.
I en krig mod Oda-klanen havde Imagawa Yoshimoto alle fordelene.
Imagawa Yoshimoto herskede over et meget stort,
meget rigt og meget magtfuldt område.
Nogle optegnelser angiver, at hans hær bestod af 45.000 mand.
Et mere rimeligt skøn er 25.000.
Men det overgik langt, hvad Nobunaga kunne mønstre.
Han havde 12 gange så mange soldater som Nobunaga.
Da Imagawas styrke var langt overlegen,
regnede han med at kunne rykke ind, rydde Nobunaga af vejen
og fortsætte mod Kyoto.
Han startede med at angribe nogle af Nobunagas grænsefæstninger
og indtog dem temmelig nemt.
Samuraien, som leder missionen, hedder Tokugawa Ieyasu.
Ieyasu er ung men en strålende taktiker.
Han tjener Yoshimoto.
Men han er også ambitiøs
og forstår, at han kan opnå langt mere.
Nobunagas generaler ved udmærket, at de har ringe chancer,
og at de er i undertal, så de opfordrer ham
til at vælge den konventionelle løsning og forskanse sig
i den bedst mulige forsvarsstilling
og forsøge at holde stand. Måske vil lykken så vende.
Nobunaga har en helt anden idé.
Han vil forsøge sig med noget uventet og usædvanligt,
noget som overrumpler fjenden,
og håbe, at den satsning er nok
til at vende situationen til hans fordel.
Et af Nobunagas største talenter er hans organisatoriske evne.
Han var i undertal,
men han får bedre efterretninger.
Det er endnu et godt eksempel på Nobunagas dygtighed.
Han har spejdere i hele provinsen,
som giver ham oplysninger hver dag, måske hver time.
Fjendebevægelser, deres styrke, hvor de har slået lejr, hvad de laver.
Han ved det hele.
Nobunagas spejder fandt Yoshimotos lejr
på toppen af bjerget Okehazama.
Imagawa Yoshimoto har slået lejr på Okehazama med 5000 mand.
Altså er resten af hans hær et andet sted.
Så alt i alt tegner der sig et billede af,
at Imagawa Yoshimoto har en stor hær…
…men den er meget splittet.
Nobunaga slutter, at hvis han dræber lederen af den fjendtlige hær,
bør hæren kollapse. Intet andet holder sammen på den.
Han behøver ikke at besejre dem, han skal blot dræbe Imagawa Yoshimoto.
Han vælger et overraskelsesangreb.
I denne tid med borgerkrige udkæmpes de fleste slag meget konventionelt.
De udkæmpes i åbne områder. De bruger belejringer.
Ingen har forsøgt sig med sådan et overraskelsesangreb.
Men Nobunaga angreb gerne med få mænd imod større hære,
mod alle chancer, for at udnytte enhver chance.
Angribe om natten eller anvende overraskelsesangreb.
Det viser, hvor begavet, opfindsom og kreativ Nobunaga er.
Nobunaga og hans hær var gået i stilling omkring Yoshimotos lejr.
Imagawa Yoshimoto var i gang med en hovedinspektionsceremoni.
Det var en begivenhed, hvor en krigsherre, en hærfører,
fik forevist hovederne af besejrede fjender.
De blev soigneret og vasket, og de blev sminket.
Ceremonien er en mærkelig blanding af en grusom
hævnakt og ydmygelse af modstanderen,
hvis hoved fremvises som en genstand,
men den viser også en form for respekt.
Hovederne bliver betragtet
med en slags respekt for deres tidligere ejermænd.
Imagawa Yoshimoto er ikke kampberedt.
De spiser, drikker og fejrer, at det er gået godt indtil nu.
Det er øjeblikket, Nobunaga har ventet på.
Men det er knald eller fald for Nobunaga.
Han har intet valg.
Han må dræbe Yoshimoto. Han må skære slangens hoved af.
Hans mænd stormer frem og begynder at dræbe
alle de Imagawa-soldater, de kan få fat i.
Imagawas folk aner ikke, hvad der foregår.
Imagawa Yoshimoto tror, der er slagsmål,
fordi hans soldater har drukket og er kommet op at slås.
De er noget tid om at indse, at de bliver angrebet.
Imens stormer Odas mænd frem.
Imagawas soldater går i panik. De smider deres våben.
De tager benene på nakken.
Alt er kaos.
Og meget hurtigt…
…har Yoshimoto kun 3000 soldater tilbage. Så nu er spillet vendt.
Kampen er desperat.
Og det lykkes en af Odas soldater at angribe selve Yoshimoto.
Fjendens general er død.
De resterende Imagawa-soldater bryder sammen og flygter.
Imagawas styrker andre steder
hører om det og retirerer.
Nobunaga har opnået en fantastisk sejr.
Slaget på Okehazama varede kun 15 minutter,
men det var et af de mest afgørende slag i Japans historie.
Hans vellykkede overraskelsesangreb viser, at han er et strategisk geni.
Det ses sjældent på denne tid.
Få små klaner ville have turdet at give kæmpe mod en så stor modstander.
Men den selv samme opførsel, som bekymrede folk i Nobunagas tjeneste
ved hans fars begravelse…
…kommer til udtryk her.
Det viser, at han er dumdristig
og tager chancer, men han har også nøje overvejet…
…sine bedste muligheder for at overleve og sejre.
Udover at nedkæmpe en af det centrale Japans magtbaser
bragte det Oda Nobunaga frem i rampelyset.
Det var også springbrættet,
så han kunne påbegynde det, der blev genforeningen af Japan.
Slaget på Okehazama skaffede Nobunaga to meget vigtige alliancer,
som støttede ham i mange år og hjalp til ved hans kommende triumfer.
På Okehazama opdagede Nobunaga
evnerne hos en af hans unge samuraier, der var indlemmet som ashigaru.
Hans navn var Toyotomi Hideyoshi.
Hideyoshi startede sin karriere som fodsoldat i Nobunagas hær,
men han imponerede virkelig Nobunaga med sine kampfærdigheder.
Og de var ikke begrænset til nærkamp.
Han kunne tilsyneladende også organisere andre.
Han udviste altså lederpotentiale.
Derfor steg Hideyoshi i graderne
og blev en af hans mest hengivne og loyale generaler.
Og han fik stor indflydelse på Japans historie.
Der blev også indgået en anden vigtig alliance efter slaget.
Og den var meget anderledes
end forholdet mellem Nobunaga og Hideyoshi.
Manden, vi taler om, hedder Tokugawa Ieyasu.
Som ung var han blevet givet som gidsel af sin far til Imagawa-familien.
Unge Ieyasu voksede op og forventedes at gøre tjeneste i Imagawas hær.
Men nu var Imagawa-familiens overhoved død.
Så Ieyasu besluttede at gøre fælles sag
med manden, som havde besejret hans herre, Oda Nobunaga.
At Ieyasu så hurtigt sværgede en anden troskab
viser, at troskab var billigt til salg i sengoku-perioden.
Der var ikke længere regler. Alle kæmpede om kontrollen over Japan.
Og de, som var villige til at løbe en risiko,
havde det med at slutte sig til dem, som så ud til at være stærke eller på vej op.
Slaget på Okehazama er vigtigt,
for pludselig samles de tre mænd, som vil forme Japan skæbne.
Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi og Tokugawa Ieyasu.
Med Ieyasu og Hideyoshi ved sin side
indleder Nobunaga en række blodige felttog mod sine rivaler.
Flere områder kommer under hans kontrol.
Så marcherer han dristigt mod Kyoto, landets hovedstad.
Herfra vil Nobunaga foretage sin hidtil dristigste manøvre,
genforeningen af hele Japan.
Men han er stadig truet.
Der fandtes andre daimyo mod vest og nord,
som truede Nobunagas magt,
fordi de ikke ville underkaste sig.
Og de, som ikke underkastede sig ham,
ville få hans vrede og hans sværd at føle.
Han tålte ikke modstand.
Og kun en sådan mand kunne lede Japan i retning af genforening.
Scenariet gjorde i sagens natur Nobunagas rivaler rasende.
De vidste, at Nobunaga selv ville have magten.
Så den virkelige kamp om Japan skulle til at begynde.
Tekster af: Henriette Saffron