Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Prosím vás o potlesk!
Aziz Ansari!
Děkuju. Mockrát vám děkuju.
Děkuju. Díky.
Moc si toho vážím. Děkuju.
Posaďte se.
Mockrát díky.
Páni. Moc milé přivítání.
Páni.
Zírám. Mimochodem, on patří ke mně.
Má povolení.
Vážně to není jen hodně drzý pirát,
co mu je všechno u prdele.
„Říkals zákaz telefonů, ale co normální kamery?“
Jo, vystoupení natáčíme,
takže v tom možná budete,
až to bude na... tam, kde to skončí.
Řeknete si: „Ty jo, já tam byl!“
Točíme víc vystoupení,
tak když budete publikum naprd, vystřihneme vás.
Jsem rád, že jsem tady. Nějaký čas jsem cestoval.
Domů do New Yorku jsem se vrátil před pár dny
a... Jo.
Tuhle jsem se procházel
a na ulici ke mně přistoupil chlápek a povídá:
„Čau, žeru tvůj pořad na Netflixu!“ A já na to: „Fakt díky.“
A on: „Jo, fakt se mi líbil ten díl o Supreme.“
A já: „Co?
Žádnej díl o Supreme nemám.“
A hned mi došlo, že mluví o Hasanu Minhajovi.
Patriot Act.
Jiný pořad.
Jiný člověk.
Cítil se strašně.
Hned mu ten omyl došel a snažil se to zachránit.
Říkal: „Ne, Aziz, že jo?“ A já: „Jo, to jsem já.“
„Master of None!“ „Jo, to jsem já.“
„Parks and Rec.“ „Jo, to jsem já.“
„Udělej si radost.“ „Jo, to jsem já.“
„A loni jsi celý rok řešil to sexuální obtěžování?“
„Ne, ne, ne, ne, ne!
To byl Hasan.“
Vlastně jsem toho o celé té záležitosti moc neřekl,
ale na tomhle turné o tom mluvím,
protože jste přišli a moc si toho vážím.
Řadu vás jistě zajímá, co si o celé té věci myslím.
Těžko se mi na to odpovídá,
protože jsem si za poslední rok prošel celou řadou emocí.
Občas jsem cítil strach.
Občas jsem cítil potupu.
Občas jsem se cítil trapně.
A celkově
jsem se prostě cítil hrozně, že to ta osoba tak vnímala.
A po roce doufám, že to byl krok vpřed.
Posunulo mě to o kus dál a vedlo mě to k zamyšlení.
Snad jsem teď lepší člověk.
Připomínám si rozhovor s jedním kamarádem,
který mi řekl: „Víš co?
Zamyslel jsem se kvůli tomu nad každým svým rande v životě.“
Pomyslel jsem si: „Páni. To je něco.
Dovedlo to nejen mě, ale i ostatní lidi k větší ohleduplnosti,
a to je dobře.“
A to je můj pohled na věc.
A vím,
že to na úvod komediálního pořadu není zrovna legrační.
Ale záleží mi na tom, abyste můj postoj k celé té věci znali,
než spolu tenhle večer strávíme.
To bylo docela drama.
Co probereme dalšího?
Ameriku?
Všichni si dnes dělají starosti.
Řada lidí je sklíčená.
Říkají si: „Bože můj, teď je to v hajzlu.“
Já strach nemám.
Víte proč? Protože tohle je Amerika.
V hajzlu to není až teď, je to v hajzlu odjakživa.
Náš hajzl je podělanej v jednom kuse.
Odjakživa.
Každá generace Američanů má nějakej průser.
Všichni to zvládli a zvládneme to i my.
Řada generací byla ve větších sračkách než my.
Vezměte si Velkou depresi,
Vietnam, odvody do armády...
Představte si povinný odvod dnes.
S dnešními lidmi.
„Já do války nemůžu. Rozjíždím firmu.
Vyrábí eko-boty ze starých galusek.
Říkáme jim ‚galuše‘.“
Ještě pár generací dozadu by mu vrazili pušku
a poslali ho střílet Asiaty.
Teď v práci vykládá: „Pho se nečte ‚fo‘, Valerie, ale ‚fá‘.“
Jeho dědeček...
Ale slibuju vám, že to dopadne dobře,
protože ať to vypadá jakkoli,
pořád jsme schopní naslouchání, porozumění.
Dám vám příklad, ano?
Tohle jsem někde četl. Holka šla na maturitní ples.
Běloška. Vzala si asijské šaty.
A jednoho Asiata ve škole to urazilo.
Zachoval se fakt super.
Šel za ní a promluvil si s ní.
Vysvětlil jí, že mu vadí kulturní apropriace.
Ona ho ujistila, že k jeho kultuře chová úctu a obdivuje ji.
A oba poznali pohled toho druhého.
Bylo to moc... Dělám si prdel. Tak to nebylo.
Jak by se to mohlo stát takhle?
Ne, on jen tweetoval její fotky a napsal:
„Moje kultura nejsou tvoje plesový šaty!“
A dostalo se to do zpráv po světě.
Objevily se články a komentáře a tweety.
A já přečetl všechny.
Nejradši pročítám všechny ty diskuze,
kde se lidé předhánějí, kdo je uvědomělejší.
Chápete? Někdo třeba píše:
„Hrůza, že takhle vykrádá čínskou kulturu.“
A někdo zas: „Číňané to vlastně ukradli Malajsii.“
Říkal jsem si: „Ty vole!
Ten ti to v uvědomělosti natřel!
Myslels, že máš oči dokořán.
Ten druhej ani nemá čelo,
má bulvu na všechny strany...
aby viděl všechnu tu nespravedlnost.“
Já ty fotky viděl.
Nepřijde mi, že to myslela zla.
Přece netweetovala: „Čau lidi, mrkejte na moje ťing ťong ping pong šaty!“
To by byl průšvih.
Chybí mi nějaká fakta?
Vystoupila snad z limuzíny...
„Koničiva, sráči!
Kde být ples?“
Fajn, to je problematické.
Když dneska něco rasismus skutečně je,
stejně občas říkám: „Co takhle změnit téma?
Tady během brunche to asi nenapravíme.
Tahle parta to asi nerozlouskne.“
Říkejte si o rasistech, co chcete, ale aspoň bývají struční.
Čerstvě „woke“ běloši jsou k nevydržení!
„Co říká statistika? Kdes to četl?“
„Azizi, viděls ten díl Simpsonových?
Je tam postava Inda a bla bla a bla bla.
Zrovna jsem přečetl tohle veledílo
Úplně se mi v hlavě rozsvítilo
Tohle téma se má asi tak“
Klidně mě nazvi Apu a dej mi pokoj.
Jo!
Vím o tom.
Znám je, Candice. Viděl jsem je před 30 lety.
Inda mluví běloch.
Tu podporu oceňuju,
ale rasismus nevzniká, když něco bělochům docvakne.
Každopádně mě ti tvůrci taky nepotěšili.
Říkají: „Proč se nikdo neozval před 30 lety? Nikdo nic neřekl.“
Indové se totiž smějí ozývat až tak poslední čtyři roky.
Naše kultura má pomalý vzestup.
Víte, kdo byl první Ind, kterého jsem viděl na MTV?
Já!
Trvalo to.
Fakt je, že to byl basista z No Doubt,
ale to víte...
byl v pozadí a hrál na basu!
Neměl prostor se vyjadřovat!
A všichni víme, jak to v té kapele chodí.
„Gwen, v indo-americké komunitě je pár otázek...“
Nemluv!
„Jasně, promiň.“
Je to zajímavá doba
pro bělochy.
Sleduju vás.
Vím, co se děje.
Moc se snažíte být k menšinám hodní.
Víc než kdy dřív.
Věnujete tomu čas a energii.
Účastníte se. Chodíte na Šíleně bohaté Asiaty.
Běloši se na ně hrnuli. To je fajn.
Viděl to tady někdo z bělochů?
Přihlaste se.
Jo.
Vy vepředu. Viděl jste ho?
Jo? Na Rotten Tomatoes měl snad 97 %, souhlasil byste? 97 %?
Možná trochu méně? Kolik byste mu dal?
85.
85? Páni.
O 12 % méně.
Nelíbilo se vám něco konkrétního,
že byste mu strhnul 12 bodů?
Jste najednou nervózní?
Jen si dělám srandu.
Váš názor na film je fuk.
Jen je zábava znervózňovat bělochy.
A...
Je to nádherné. Podívejte, jak jsme pokročili
za pouhé dvě generace.
Vaše babička tomu filmu ani Šíleně bohatí Asiati neříká.
Říká mu „film plný orientálců“.
A vy si teď říkáte: „85? Sakra. Změna, 97.
Co mám říct, abych neměl průšvih?“
Lidé to myslí dobře, ale leckdo se chová divně.
Ptal jsem se jedné paní: „Viděla jste Šíleně bohaté Asiaty?“
Ona na to: „Jo!“ „Líbilo se vám to?“
„Vlastně jsem to neviděla, pardon.“
„Tak proč lžete?
Čekala jste, že dostanete sušenky?“
Nejlepší ale bylo, když jsem se někoho zeptal:
„Líbilo se ti to?“
„Víš co, Azizi? Musím být upřímný.
Napoprvé mě ten film moc nebavil.
Ale pak jsem ho viděl znovu s kamarádkou Asiatkou
a viděl jsem, co pro ni znamená,
že je ve filmu reprezentovaná, tak se mi moc zalíbil.“
A já na to: „To ale neznamená, že se ti líbí,
je to jen divnej povýšeneckej blábol.“
Jako bych si já pustil Policajta ze sámošky
a říkal: „Moc se mi nelíbil,
ale pak jsem ho viděl znovu s kámošem bílým tlusťochem.
Získal jsem novou perspektivu.“
Ale musím i pochválit.
Jsem na světě 36 let.
Takhle se běloši ještě nikdy nesnažili.
Vím, že někdo se nesnaží vůbec
a někdo to zase přehání opačným směrem,
ale obecně se aktuální verze bělochů snaží ze všech nejvíc.
A to mi přijde fajn a oceňuju to.
Ale občas je mi to trochu podezřelé.
Menšiny, víte, o čem mluvím?
Není to občas trochu zvláštní?
Trochu podivné?
Jako by občas lidi hráli hru,
kde sbírají body za to, že se chovají hezky.
Není náhodou nějaké tajné progresivní Candy Crush,
o kterém nevíme?
Umím si představit, jak se běloši tajně scházejí:
„Tak sečteme skóre. Jak jste se dnes zasloužili o rovnost?
Briane, pověz nám, cos dnes dělal.“
Řekl jsem svému afroamerickému příteli,
že Black Panther měl vyhrát Oscara.
Pak jsem tweetoval podporu
novému dokumentu od lesbické filmařky.
Pak jsem instagramoval obdiv Colinu Kaepernickovi.
Pak jsem přešel přes ulici, když jsem viděl černocha.
Sakra, potřebuju víc bodů. Co můžu udělat?
Na Instagramu jsem dlouze sprdnul sám sebe za bělošské privilegium
kvůli něčemu z roku 2015.“
„Povězte mu, co vyhrál!“
„Brian vyhrává fůru lajků na instáči
od ostatních bělochů účastnících se stejné hry!“
Vím, že si leckdo říkáte:
„No tak, Azizi. Co blbneš?
Já jsem běloch a tohle nedělám.
Jsem tady a sleduju tebe. Podporuju menšiny v umění.“
S vtipy je to dnes složité.
Musíte si dávat pozor na jazyk.
Dneska mají problémy i lidi normálně v práci.
Tuhle mělo pár lidí problémy
kvůli slovu „niggardly“.
Uklidněte se, s rasou nijak nesouvisí.
Znamená skrblík, lakomec.
Podle etymologie je to zcela nevinné slovo.
A lidé to za něj schytávají.
To je šílené.
Nicméně ale klidně mohli říct skrblík nebo lakomec, ne?
Není důvod kvůli němu riskovat.
„Vím, jak to zní.
Chci použít svoje nóbl slovo.
Proč kupuješ obyčejnou vstupenku?
Kup FastPass. Nebuď držgrešle!“
Jeden z těch, kdo to schytal, byl senátor z Ohia.
Sherrod Brown.
Byl na jednání o armádních financích.
Zákonodárcům řekl:
„Když jde o utrácení za zbraně a války,
jednáte plýtvavě,
ale když se veteráni vrátí domů, jste držgrešlové.“
„Co jste to řekl?“
„Že se chováte jako držgrešlové.“
„Jen to poslední slovo?“ „Držgrešlové.“
„Vyveďte ho odsud!“
Měl z toho průšvih.
Později si to dohledali ve slovníku
a nic mu neudělali.
Ale při čtení toho článku jsem byl hodně zmatený,
protože kvůli jeho jménu Sherrod Brown
jsem si říkal: „Sherrod Brown to snad říkat může, ne?
Uniká mi něco? Sherrod Brown?
Chybí mi nějaká fakta?
Tak on je běloch? Pryč s ním!“ Ne.
Je to zcela neškodné slovo. Úplně normální.
Takže vy, bělochu vepředu,
jestli ho chcete někdy použít, prosím. Je úplně normální.
Teď vám vysvětluju, že je úplně v pohodě.
Rozumíte, ne? Klidně mi ho tady zařvěte do mikrofonu.
Jdeme na to. Pojďte.
Pojďte. Chtěl to udělat! Věřili byste tomu? Prosím vás, pane!
To se nedělá.
Byla to zkouška a vy jste neuspěl.
Nemůžete ho jen tak vykřikovat.
Možná když vám přijde na jazyk,
můžete ho zvážit.
Jaká by byla možná situace?
Třeba půjdete na večeři se svým černým šéfem.
Bude platit účet, vy se podíváte na spropitné
a řeknete: „Nejste trochu držgrešle?“
Takhle je to asi v pohodě.
Musíte si dávat pozor, co říkáte.
A o čem mluvíte.
Dneska lidé vyhrabou staré tweety.
Najdou stará videa.
Víte, co je na tom všem zvláštní?
Sledujete někdy populární mainstreamové věci,
co jsou jen pár let staré?
Tam najdete leccos.
Pustil jsem si Pařbu ve Vegas.
Superpopulární film, nijak zvlášť starý.
Bradley Cooper tam má repliku:
„Volám doktora Buzíka!“
To je ve filmu!
Sepsali jste dopis? Já teda ne.
Je to nejen ve filmu, ale i v traileru!
Víte, proč to tam dali?
Měli testovací projekce
a kdykoliv Bradley Cooper řekl: „Volám doktora Buzíka,“
všichni se váleli smíchy: „To je boží film! Super hláška!“
Když sledujete něco, co není vůbec staré,
pohledem roku 2019, leccos působí zvláštně.
Tuhle jsem se díval na Kancl.
Co je hlavní linka?
„Jim a Pam. Snad se dají dohromady!“
Dneska si ale říkáte: „Já ti nevím.
Je zasnoubená. Balí ji už tak čtyři série.
To asi na pracoviště nepatří.“
Kdyby teď Kancl rebootovali,
Pam by v něm vyhrála žalobu proti sexuálnímu obtěžování.
V závěru by vám došlo, že o to v tom dokumentu šlo.
Jen shromažďovali důkazy proti Jimovi.
Platí to i pro můj seriál. Pouštěl jsem si Parks and Rec.
Parks miluju, jsou jako moje rodina.
Ale tuhle jsem si u reprízy říkal: „Já ti nevím.“
Byla tam třeba scéna,
kde moje postava Tom dá dárek postavě Rashidy Jones.
Dal jsem jí plyšového medvídka.
Jenže v sobě měl videochůvičku.
Kdyby mi ten scénář dali dnes, řeknu:
„Jo, tak do tohohle nejdu.
Za to by Tom tutově skončil v base.“
Ale tehdy to bylo:
„Jasně. Můžu ji šmírovat doma.“
Je to ale zajímavé. Co to znamená?
Znamená to, že já a tvůrci Parks jsme špatní lidé? Ne.
Byl to jiný kulturní kontext.
Měřítky roku 2019 nemůžete hodnotit všechno.
Jistě, něco určitě, ale ne všechno.
Jen tím chci říct tohle: „Všichni jsme hajzlové.
K něčemu býváme neteční.
Uvědomíme si to a napravíme se.
Je to vývoj.
Jestli si říkáte: „Já hajzl nejsem, vnímám všechny marginalizované,“
pak jste extra hajzlové.
Jste totiž arogantní.
Co tak trochu pokory?
Copak si neuvědomujete, že za 50 let
se všichni ohlédneme a budeme si připadat jako kreténi?
Není to sen,
svým způsobem?
Že se za 50 let ohlédneme
a nedokážeme se ani ospravedlnit vnoučatům?
Jen zamumláme: „Jo, netuším, co se to tehdy dělo.
Bezdomovci byli prostě všude a všem byli u prdele.
Stačilo odvrátit zrak, obejít je,
doufat, že se nerozběhnou za vámi.
Občas měli kelímek, člověk otevřel peněženku
a řekl: ‚Promiň, mám jen dvacky.‘
Pak jsme skočili na takovou divnou koloběžku a zmizeli.
Rok 2019 byla divná doba.
Všechny černochy jsme uvěznili.
Všichni seděli ve vězení
až na Drakea, LeVara Burtona a toho kluka ze Stranger Things.
Až na ně jsme všechny černochy zavřeli
kvůli trošce trávy.
A pak jsme trávu legalizovali a je nechali zavřené.
Já ti nevím, možná jsme něco změnit mohli.“
Kulturní kontext mění všechno.
Vezměte si to s R. Kellym.
Všechny ty informace v minulosti existovaly.
To s Aaliyah, videa,
a všichni jen dělali, že nic nevidí, co?
Dnes ale kultura dosáhla bodu zlomu.
Když teď máme šestihodinový seriálový dokument,
platí: „Hele, je jedna věc, když jsou ty informace ve 20stránkovém textu,
ale když jsou teď podány zábavnou formou, máme toho dost!“
Já ho viděl.
Síla.
Jen pro zajímavost, zatleskejte, jestli jste s R. Kellym skoncovali.
Páni. Spousta lidí.
Je to hodně přesvědčivý materiál.
Hodně lidí teď vydává prohlášení.
Jeho bývalí kolegové.
Lidé jako Lady Gaga, Chance the Rapper.
Víte, kdo žádné nevydal?
Tenhle chlap tady. Vy ani slovo, pane!
- Jak se jmenujete? - Dan.
- A příjmením? - Greenblatt.
Dan Greenblatt,
od Dana Greenblatta ani slovo.
Ale proč taky?
Vaši podporu R. Kellyho nic nedokumentuje, co?
V tom máte velké štěstí. Byl by to trapas, co?
Mohl jste sledovat ten dokument
a pak se objeví to video.
V té chvíli je vám jasné, že něco je špatně.
Lidem to ale bylo fuk.
Toto je Dan Greenblatt týden po zveřejnění toho videa.
Tady jsou záběry Dana dva týdny nato,
jak jede do práce.
Máte kliku, že vás nenatočili, Dane. Víte, že jste na ty fláky trsal.
Nebyla by to hrůza?
Co kdyby měli video s vámi před 18 lety?
Třeba byste na něm probíral koncert R. Kellyho.
Jak jste si ho užil a byla to zábava.
Hrůza, co? Víte, koho takhle na videu mají?
Mě!
Jo, na konci mého prvního stand-upu,
můžu si za to sám.
Byl to závěr mého prvního stand-up speciálu.
„Šel jsem na koncert R. Kellyho. Byl to úlet!“
Už jsem s tím přestal, ale existuje to.
Při sledování dokumentu jsem se děsil.
„Jen ať tam nedají to video!
Už tak mi letošek dává zabrat.“
Tuhle jsem si to poslechl a čas se na tom vážně podepsal.
Snad každá formulace je ta nejhorší možná.
Představuju si, jak mě Wendy Williams viděla v klubu,
jak vykládám: „Nejoblíbenější hudebník, kterého jsem potkal, je R. Kelly!“
„Nejoblíbenější hudebník, kterého potkal, je R. Kelly.
A to není vše.
Pustíme si ukázku z Azizova druhého speciálu,
který vznikl dva roky nato.“
„V minulém speciálu jsem mluvil o R. Kellym.
Myslím, že tentokrát nemusím,
ale problém je v tom, že R. Kelly dál dělá báječné věci!
Báječné věci!
Báječné věci!“
Když jsem ten speciál sledoval,
byla tam řada vtipů, které jsem zapomněl.
Je to tak deset let.
A jiné bych možná dneska neřekl.
Cítil jsem se zle. Ale je to fuk.
Takhle to má být, ne?
Kdo se za deset let nezměnil, je hovado. Lidi se měnit mají.
Ale pár vtipů bych dneska neříkal.
Třeba jsem povídal o svém bratránkovi Harrisovi
a... Děkuju, prosím vás.
A...
Vtipkoval jsem tam, že věčně sleduje divné seriály
a je trochu baculatý.
Třeba: „Víte co? Baculatých indických dětí moc není. Je to rarita.
Jako vidět padající hvězdu, jenom je tlustá, snědá a na zemi.“
Celkem ujde,
ale kdyby mě to napadlo dneska, řeknu si:
„Asi není důvod vysmívat se bratránkovi před celým světem kvůli tloušťce.
Možná si to nechám pro sebe.“
Ale tehdy mi bylo 25.
„Musím zaplácnout hodinu, seru na to!“
Prostě jsem Harrise hodil pod autobus.
Vlastně je baculatý, tak jsem ho tam jen vmáčknul.
Je v pohodě.
Získal díky tomu stáže a podobně.
Fakt. Lidi se ptali: „Vy jste ten Harris?“
Dnes už baculatý není.
Je nabušený. V jednom kuse cvičí.
Nejspíš kvůli tomu traumatu.
„Já žádná padající hvězda nejsem!“
Viděl jsem ten dokument o Michaelu Jacksonovi.
Nevím, jestli jste ho už viděli,
ale řekněme, že ano,
a jste stejně přesvědčení jako u R. Kellyho.
Zatleskejte, pokud jste s Jacksonem skončili.
Kam všechen ten potlesk zmizel?
To bylo mnohem míň lidí.
Všichni si myslíte:
„Nevím, co ti říct, má mnohem lepší hudbu, promiň.
Kellyho obětuju, ale s Michaelem bys chtěl moc.
Ostatně za měsíc se žením.“
Dane, vy nic?
Dan si říká: „Prej šlo jen o dvě děcka. Na to seru.
Promiň, Azizi, půjdu domů, pustím si Thriller,
pak Cosby Show a půjdu spát. Smiř se s tím.“
Fajn, Dane.
Řekněme, že se objeví ještě horší dokument.
Uvede, že to bylo
třeba tisíc dětí. Skoncujete s Jacksonem pak?
Jo. Vidíte?
Dan je zásadový muž.
„Dvě děcka prosím, ale někde hranici udělat musím,“
a Dan má hranici u tisíce dětí!
Není zvláštní, že to sledujeme jako zábavu?
Není to divné? Bavíte se s přáteli:
„Hele, viděls ten pořad,
kde dva chlapi čtyři hodiny popisujou, jak byli zneužívaný?“
„Ne.“
„To musíš vidět.“
Nevím, co se odehrálo,
ale rozhodně se zdá, že to bylo něco divného,
a že Michael byl nemocný.
Škoda, že mu lidé kolem něj víc nepomáhali.
Že jo?
Brával ty děti s sebou na turné.
Já na turné byl. Vím, jaké to je. Máte tam spoustu lidí.
Manažer turné, předskokani, personál haly.
Přijde mi, že kdybych v pátek přišel a řekl:
„Lidi, to je Justin. Stráví se mnou týden.“
„Azizi, Justinovi je šest.“
„Ale jsme kamarádi.“
„Zkus si najít přátele ve svém věku.“
„Já ale neměl dětství. Jsem Petr Pan.“
„Ne, možná jsi pedofil. Pojď, Justine.
Vezmeme tě k rodičům.
Promluvíme si s tvojí mámou o prioritách.“
Vstaň na chvilku.
Tohohle kluka neznám.
Mohls zahrát Justina.
To je můj kámoš Justin. Stráví se mnou...
Co tady kurva děláš v první řadě?
Co jste zač, táta a dva synové?
No... Víte...
Jestli se to objeví ve speciálu, máma nebude mít radost.
Dobrá práce, tati!
Jak se jmenuješ?
Tyler.
- Tyler. A ten druhý? - Dylan.
Dylan. Tyler a Dylan. Dobře. Kolik ti je, Tylere?
- Deset. - Deset?
Do prdele.
Dokonalý obsazení.
Ježíši.
Jak se jmenuje táta?
- Ben. - Ben, dobře.
Vzít je sem byla ošemetná volba.
Další problém s tím kolem Michaela je to,
že nevím, co si myslet, protože mám internet.
A internet vám potvrdí všechno, čemu chcete věřit.
Můžu vyhledat „Michael Jackson vinen“.
A pak: „Cože?
Michael je monstrum. Jak mohl být takový?“
Ale stejně tak můžu na YouTube zadat „Michael Jackson nevinen“
a pak: „Cože?
Ty děti to na něj ušily!“
Nevím, čemu věřit,
protože video na YouTube vás přesvědčí o čemkoliv.
Tuhle jsem si u jednoho říkal: „Ty jo,
že bych byl iluminát?
Předkládají tady přesvědčivé důkazy.“
To video bylo něco jako: „Aziz Ansari: iluminát.
Podívejte, jak se píše jeho jméno.
Dvě A. Co mají A nahoře? Trojúhelníky.
Dva trojúhelníky. Co dalšího? Dvě I.
A-Z-I-Z, A-N-S-A-R-I.
Dvě I, dva trojúhelníky.
Co má na hlavě? Dvě oči.
Aziz Ansari: iluminát.“
Pokud Michael takový byl, znamená to pro nás zvláštní kulturní problém.
Hudba v člověku zakoření, vepíše se nám do života.
Moje úplně první vzpomínka na hudbu
je z doby, kdy jsem byl o něco mladší než Tyler.
A vzpomínám si...
jak jsem poslouchal kazetu Michaela Jacksona, Thriller.
To je moje první hudební vzpomínka. Jaká je tvoje?
Co je první písnička, kterou sis pustil?
- Nejspíš zrovna „Thriller“. - Thriller?
Kterou písničku?
Jak to myslíte?
Kterou z alba Thriller? Aha, skladbu „Thriller“.
Copak to jde vymazat ze života, Tylere?
Vryje se vám.
Tuhle mě napadlo střelené dilema.
Co kdyby v roce 1999
Usáma bin Ládin vydal
fantastické jazzové album?
Lidé by říkali: „To je klíčové dílo.
To je Miles Coltrane bin Ládin.“
A pak by ten den ve zprávách hlásili:
„Zdá se, že za útoky stál...
jazzová legenda Usáma bin Ládin?
Ten saxofonista? Určitě se jedná o něj?
Proboha, celé studio je v šoku.
Na telefonu máme zástupce jeho labelu, Darrena z Bop Boppity Bop Bop Records.
Darrene, co tomu říkáte?“
„Jsem v naprostém šoku. Nemůžu tomu uvěřit.
Viděl jsem ho před pár týdny, sympaťák k pohledání.“
„Vážně? Sympaťák?“
„Pomáhal mi se stěhováním.
Vždycky mě vyzvedával na letišti.
Sakra. Asi bych to měl říct FBI.
Ale vážně tomu nemůžu uvěřit.“
„A co jeho hudba, Darrene?“
„No, zrovna...
jsme nahráli vánoční album s Michaelem Bublém a...
abych řekl pravdu,
je to nářez.
Ale...
asi bude muset skončit v šuplíku.“
„To asi bude muset.
Milovníkům jazzu se jistě honí hlavou jedno.
Budeme se moci dál radovat z jeho hudby?
Zeptáme se telefonicky diváků.
Volá divák z newyorského Brooklynu. Je to Dan Greenblatt. Dane, co vy na to?“
„Přece to nebylo tisíc budov.“
Nevím, co bude s Michaelem, ale...
R. Kelly je asi docela v bryndě.
Asi ho obviní.
Společnosti ho opustily, RCA, Sony a podobně.
Ve velkých korporacích dnes něco provede
jediný zaměstnanec a kritice čelí celá firma.
Jako to s Pizza Hut.
Někdo si objednal pizzu pepperoni.
Když ji dostal,
salám na ní byl ve tvaru svastiky.
Podle některých na internetu to tak ale nevypadá.
Podle nich vypadá jako normální pizza.
Internet není jednotný.
Já ji viděl. Mně přišla jako normální pizza.
Nevím. Co myslíte? Zatleskejte, jestli to byla svastika.
Zatleskejte, jestli si to myslíte.
Dobře. Pár vzadu.
Zatleskejte, jestli to byla normální pizza.
Dobře. Co vy, pane tamhle?
Přišla vám jako normální pizza?
Jo? A myslíte, že mu šlo jen o pozornost
nebo tak něco? Jo?
Víte, kde jste to viděl?
Bylo to v New York Times a Washington Postu,
ale Washington Post prý omylem otiskl
digitálně upravenou fotku. Kde to bylo?
- Washington Post. - Ve Washington Postu?
Dobře. Víte, co je zajímavé?
Celé jsem si to vymyslel.
Nesnažím se vás ztrapnit, ale vy a všichni ti, co předtím tleskali,
vy jste hlavní problém.
Co to vyvádíte?
Kam jsme to dopracovali?
Považujete svůj názor za tak důležitý,
že se musíte vyjadřovat k věcem, co ani neexistujou?
Zkouším to každý večer a pokaždé někdo tleská.
Nejdřív první skupina:
„Jasná svastika. Kam ta země spěje?
Nejspíš to tak naaranžoval sám Trump!“
Pak tleská druhá parta:
„Ani náhodou. Země je přecitlivělá. Úřad pravdy! Uplakánci!“
A těmhle lidem nedochází,
že i když věří přesně opačným věcem,
jsou vlastně úplně stejní.
Nezajímá je totiž poznávání a zkoumání a debata,
jen se chtějí ozvat se svojí naprogramovanou reakcí.
Předem vědí, co si myslí o všem.
A vy ostatní, co jste netleskali,
nejste za vodou.
Viděl jsem vaše tváře.
Nikdo si neříkal: „Chudák, snad to není pravda.“
Ne, všem se vám hlavou honila stejná myšlenka.
„Jak mi to s tou pizzou uniklo?
Viděli jste to?
Zprávy sleduju furt. CNN mi běží celej den!
Jinak jsem věčně na telefonu,
teď už je hodinu zavřenej v blbým pytlíku
a už jsem ve skluzu!“
Mimochodem, pochybnosti jste trochu mít museli.
Kdyby se to stalo, nebylo by to v Pizza Hut,
ale v Papa John's.
Fajn.
Nějaká paní vykřikla: „Legrační!"
Zbytečně, ale díky.
Kvůli tomu jsou živá vystoupení super.
Nikdy nevíte, co se stane.
„Legrační!" Jsem komik 18 let a tohle se stalo poprvé.
Pojďme chvilku mluvit o Alzheimerovi.
Moje babička má Alzheimera.
Zrovna jsem ji o Vánocích navštívil v Indii.
Nevím, jestli někoho s Alzheimerem znáte,
ale je to moc smutná choroba.
Už má pečovatelku. Jmenuje se Fatima.
Fatima mi vysvětlila, jak s alzheimeriky komunikovat,
protože musíte počítat s jejich různými tiky a podobně.
Moje babička dělá to, že pořád dokola pokládá jednu otázku.
Třeba se pořád ptala:
„Dělá Aisha vedle samosy?“
A Fatima odpovídala: „Jo, je tam.“
To mi přišlo zvláštní, protože Aisha je její sestra,
která už umřela.
Tutově v kuchyni samosy nedělala.
Zeptal jsem se Fatimy:
„Proč to říkáte? Proč jí lžete?“
Ona na to: „Inu, občas je to tak jednodušší.“
A já: „Inu, zní to dost hnusně.“
Byl jsem tam se svojí přítelkyní, což je běloška.
A tu a tam
se babička zničehonic zeptala:
„Kdo je tahle běloška?“
„To je moje přítelkyně, babi.“
„Tvoje manželka?“
„Ne, jen spolu chodíme.
Moc se milujeme, možná se vezmeme,
moc pro mě znamená, tak přijela taky.“
„Aha, dobře.“ Bla bla.
„Kdo je tahle běloška?“
„Moje přítelkyně, babi.“
„Tvoje žena?“
„Jen spolu chodíme. Možná časem.
Milujeme se. Moc pro mě znamená,
tak přijela.“ „Aha.
Kdo je tahle běloška?“
„Britové se vrátili, babi.
A budeme chtít vidět tvoje doklady.“
Nejsmutnější na tom, když to na babičku přijde...
Jednu chvíli mě prosila, ať se ještě zdržím.
„Zdrž se na pár dní, strávíš čas s babičkou.“
A já: „Nemůžu, babi. Musím zpátky připravovat turné.“
„Aha, dobře.
Zdrž se na pár dní,
strávíš čas s babičkou.“
„Nemůžu, babi. Zítra letím zpátky kvůli turné.“
„Aha, dobře.“
Pořád se ptala a já odpovídal totéž.
Trápilo mě to, protože...
jsem věděl, že lžu.
Fakt je, že mi to ten den letělo,
ale mohl jsem si to změnit a ještě se zdržet.
Ale zas tak dobrý člověk nejsem.
Zvládnu jedno odpoledne, ne dvě noci.
Když se zeptala zase, začal jsem odpovídat,
ale pak mi Fatima poklepala na rameno a řekla:
„Jen jí řekněte, že zůstanete.“
Říkal jsem si: „Ty jo.
Jsem mizerný vnuk, ale...
vy jste hotový démon. To nemůžu. To je hnusné.“
„Jo, babi, budu tady týden.
A víš, kdo tady je ještě? Aisho, přines ty samosy!“
Vidět babičku takhle je těžké,
protože si ji pamatuju, když byla mladší.
To je v mém věku strašidelné.
Teď je mi 36.
Už jsem viděl lidi stárnout. Vím, co s nimi věk dělá.
Když jako dítě poznáváte staré lidi, znáte je jen jako zestárlé.
Třeba taková prababička.
Poprvé jste ji viděli takhle.
„Ahoj, prababi Carol.“
Neznali jste ji, když skákala přes gumu,
ale jen jako padoucha ze Star Wars.
Teď ale vnímáte tu změnu.
Je to strašidelné,
protože vám dojde, že to čeká nás všechny.
Čeká to nás.
Čeká to naše rodiče.
To mi nahání strach.
Přemýšlíte o rodičích.
Mám velké štěstí.
Oba mí rodiče žijí a pořád jim to pálí.
A já si toho vůbec nevážím.
Nevolám jim dost často. Nenavštěvuju je.
Navštěvujete rodiče?
Jak často je vídáte? Dvakrát třikrát do roka?
Kolik jim zbývá?
Možná 20 let?
Takže...
je uvidíte ještě 60krát.
To je všechno.
Ještě 60krát.
60krát s nimi posedíte.
Využíváte to naplno?
Tvoříte krásné vzpomínky?
Víte co? Všichni na moment zavřete oči.
No tak. Zavřete je. Jste poslední.
Zavzpomínejte na poslední víkend s rodiči.
Na všechno, co jste dělali.
Vyberte tu nejkrásnější vzpomínku.
A až ji najdete, zvedněte ruku.
Ve vzduchu je tak pět rukou.
Víte proč? Všichni jsme totiž měli stejnej děsnej víkend.
Vím, co jste dělali, já dělal totéž.
Dorazili jste v pátek pozdě:
„Půjdu si vybalit a lehnu si.“
„Dobře, uvidíme se ráno.“ První den hotový.
Druhý den vstanete brzy tak v... 11:30,
jdete do kuchyně, děláte si kávu. „Máte nový kávovar.“
„Jo, funguje dobře.“
Konverzace vyřízená.
Zbytek dne všichni čumí do telefonů, počítačů,
ze všech sil se vyhýbají kontaktu a veškeré hlubší konverzaci.
Nakonec na všechny dopadne kolektivní vina.
Celá rodina se sejde v obýváku.
Nikdo netuší, co říkat.
Pak se bůhvíproč s celou rodinou díváte na Nebezpečnou rychlost.
A pak je večeře.
Jeden z rodičů řekne: „Můžeme jít kamkoliv, vyber si.“
„Já tady nebydlím, vyberte vy.“
A oni: „Půjdeme do naší oblíbené,
o které si neuvědomujeme, že je vlastně řetězec.“
Dojdete tam, dáte si jalapeño poppers a smaženou cibuli.
Všechno to sníte. Doma se vyserete jako už dlouho ne.
Ráno nato vstanete, sbalíte si kufr
a vyrazíte. Když jste na odchodu,
jeden z rodičů se vám konečně podívá do očí.
Povídá:
„Vede se ti dobře?“
A vy víte, že ne.
Stejně řeknete: „Jo!“
Nejsme totiž vůbec schopní
vést skutečnou konverzaci
s lidmi, které známe celý život.
Celé to divadélko odehrajeme
ještě 59krát...
A pak umřou.
Co kdybych vystoupení ukončil tímhle?
Mimochodem, chudák Tyler. Pro tebe nic z toho neplatí.
Sedí tam a říká si: „Táta mi za 20 let umře!“
Žádný strach. Zrovna teď s tátou jsi.
V pohodě.
Doma pak obejme mámu:
„Mami, ten pán říkal, že za 20 let umřeš!“
Neříkám to, abychom byli smutní.
Jen se nás snažím motivovat,
abychom s nimi mluvili, poznali je.
Až zemřou, bude vyprávění jejich příběhu na nás.
Jsme jejich životopisci.
A určitě jsou mnohem zajímavější, než si myslíme.
Až příště pojedete domů, vyzývám vás,
posaďte si s nimi, povídejte si.
Posaďte se s mámou a řekněte: „Víš co? Odlož ten telefon.
Chci si s tebou povídat. Poznat tě.
Vyprávěj mi něco.“ Dojme ji to.
Podívejte se jí do očí a zeptejte se jí na něco velkého.
„Tak co, mami...
Šukalas někdy s černochem?“
„Co je to za otázku?“
„Jen se snažím poznat tvůj život. Něco se dozvědět.“
„Začals hodně zvláštní otázkou!“
„No tak, aspoň se snažím.“
„Fajn, psal se rok 98 a Bulls byli hvězdy.“
Tylere, klidně to zkus ty.
Tylere, slib mi, že to uděláš.
Uděláš to?
Jo!
Aktuálně jsem ve vztahu.
Jo, s moc báječnou ženou.
Jsme rasově smíšený pár.
Většině lidí je to jedno. Ale některým to vadí!
Schytáváme to na dvou frontách.
Jedna jsou klasické narážky:
„Nehodíte se k sobě!“
A druhá je modernější: „Azizi, jsi v zábavním průmyslu,
s jiným etnikem bys randit neměl, s běloškou obzvlášť,
protože to posiluje myšlenku idealizace bílé krásy!“
Je to jen rozvitější verze toho: „Nehodíte se k sobě!“
Hele, já to chápu. Té argumentaci rozumím.
Já už ale s Indkou chodil, s členkami mnoha etnik.
S touhle osobou ale souzním.
To se hledá těžko.
Tak promiňte, že nemáme stejný odstín pleti.
Ale taky už mám dost lidí, kteří mi určují partnerky podle rasy.
Slýchávám to celý život. Už jako malý kluk.
Šel jsem do první třídy a třída byla plná bělochů
až na mě a jednu asijskou holčičku.
A už tehdy jsem slýchával:
„Fajn, Azizi!
Copak je mezi tebou a Christine Li?
Když vás tak vidím, co mezi vámi je?
No tak. Ty vypadáš divně. Ona taky.
Dejte to dohromady!“
20 let nato jdu do showbyznysu
a opakuje se to: „Fajn, Azizi,
jsi indický komik,
Mindy Kaling je indická komička, tak kde to vázne?“
Moje přítelkyně je Dánka,
takže rasismus, kterému občas čelíme, ani nechápe.
Takový rasismus v Dánsku nemají.
Je to jiná kultura,
protože tam žádné jiné rasy nejsou.
Samí Dánové.
Za menšinu tam považují leda tak žitný chléb.
Občas tedy potřebuje leccos vysvětlit.
Teď budu mluvit jejím hlasem,
ale takhle ona nemluví.
Má složitý přízvuk,
protože žila různě po světě.
Zmiňuju to, aby si lidé nemysleli:
„Ty jo, Azizova buchta mluví jako Mary Poppins.“
Jednou za mnou přišla a řekla:
„Drahoušku, provedla jsem nepřístojnost.
Navštívila jsem internetová fóra
a lidé tam nahrávají naše fotky od paparazzi.
Vrtá mi hlavou,
proč si ti lidé myslí, že se jmenuji Becky?“
Musel jsem jí to vysvětlit: „Nikdo si nemyslí, že jsi Becky.
To je jen internetový slang zesměšňující bělošky.
Jako zpívá Beyoncé: ‚Zavolej Becky s fajn vlasy.‘“
„Aha, takže taková urážka?
To není tak zlé, jen mi říkají jinak.“
A pak otevřela deštník a vznesla se do oblak.
Jednou...
jsme se procházeli po New Yorku.
Jen jsme se drželi za ruce.
Chlápek na nás ukázal a vykřikl:
„S ním určitě často jezdíš taxíkem zadarmo!“
Než jsem se na něco vzmohl, řekla mu:
„To si vyprošuji, pane. Za taxi platím vždy řádnou sazbu.“
A pak si vykračovala, jako by tu interakci opanovala.
Ani jsem se na něj nestihl začít vztekat,
protože jsem byl hrozně zmatený.
Pak jsem se jí ptal: „Proč jsi to řekla?“
A ona: „Ten pán zjevně naznačoval,
že s tebou chodím kvůli penězům a jsem nějaká zlatokopka.“
„Podle tebe to myslel takhle?
Ne.
Smál se mi, protože jsem Ind. Říkal, že jsem taxikář.“
„Ale ty taxikář nejsi. Ha ha!“
„Ne, to on ví.
Jen tím říká,
že taxíky často řídí snědí muži.
Je to stereotyp. Dělá to hodně Indů.“
„Indové jsou často i lékaři.
Mohl říct: ‚S ním máš určitě prohlídky zadarmo.‘“
„Technicky vzato asi jo, ale proč by to kurva říkal?
Šlo mu o něco trochu jiného.
Chtěl mě ponížit.
Nesmál se mi kvůli tomu, že teoreticky můžu být lékař.
Jen říkal, že taxíky často řídí snědí chlapi, Indové.“
„To by se měl vzdělat, protože snědá pleť neznačí nutně Inda.
Může být Pákistánec, Bangladéšan či mnoho...“
„Jo, to všechno on ví!
Krucinál, Becky, tohle je rasismus.“
Jako antikoncepci má moje přítelkyně zavedené nitroděložní tělísko.
Máme tady pár fanynek.
„Já ho mám v pičce taky!“
Dva lidé, co sedí blízko u sebe,
takový malý hlouček.
Takže ho má a moc se diví,
že je Američanky nepoužívají víc,
protože v Evropě jsou populární, tady ne. Tady letí spíš prášky.
Její zmatení chápu,
protože prášky jsou vážně šílený produkt, co?
Vy a partner, Lisa a David,
jdete za lékařem:
„Chceme se vyhnout otěhotnění, ale nechceme používat kondomy,
poradíte nám něco?“
Doktor na to: „Ano. Mám dokonalé řešení.
Liso, dám vám tuhle pilulku.
Ta pilulka vám rozesere život.
Nacpe vám do těla hormony, bude to nepříjemné,
ale musíte ji brát každý den ve stejnou dobu.
Každý den ve stejnou dobu.
Nesmíte zapomenout. Stačí jednou a hned jste těhotná.
Takže každý den ve stejný čas.
Neposerte to, Liso!
A na vás je tohle, Davide.
Nic. Pohoda, chlape, jen to tam perte. Užívejte si.
Ani jste nemusel chodit. Jste rozkošný.“
Tělísko funguje tak...
Tělísko funguje tak,
že je to kousek mědi, který lékař zasune hodně hluboko
během bolestivého zákroku.
Naspodu má vlákna,
aby šlo vyjmout, když se rozhodnete mít děti,
nebo se po nějakých sedmi letech musí vyměnit.
Jednou jsme si užívali a já to vlákno trefil...
svým penisem.
Hrozně to bolelo.
To vám povím...
je těžké se tam vrátit se stejným elánem...
po útoku.
Zkusím to k něčemu přirovnat.
Řekněme, že jíte sáček chipsů.
Všechno je v pohodě, jíte chipsy,
až jednou sáhnete pro chips a něco vás kousne do péra.
Až budete chtít další chips, nebude to...
Bude to: „Moment, drž sáček v klidu.
Jdu dovnitř. Nehýbej sáčkem.“
Je to jiné.
Časem je z toho problém.
Přítelkyně povídá: „Takhle to nejde.
Nelíbí se mi to. Co se vrátit zase k pilulce?“
„Rozhodni se, jak chceš.
Nepřísluší mi do toho mluvit.“
A ona: „Jasně, ale pilulky nemám ráda.“
A já: „Proč ne?“
„Člověk na nich bývá podrážděný,
náladový, nedůtklivý.
Ale můžu to zkusit.“
A já na to: „Cože?
To jsou naše dvě jediné možnosti?
Buď budu riskovat pohmoždění penisu,
nebo se smíříš s tím, že budeš děsná?
Musí to jít jinak.“
Taky že ano.
Šla k doktorovi a dozvěděla se, že existuje nové tělísko pro muže,
tak mi ho zavedli a už jsme v pohodě.
Jo. Funguje tak, že...
Nic takového neexistuje!
Všichni hned byli nadšení.
Paní tady vepředu vytáhla telefon:
„Chci objednat svého přítele.
V kolik otvíráte? V osm?
Jo, ve čtvrt na osm bude tam.
Rovnou mu dejte dvě,
kdyby se jedno rozbilo, a pěkně smotejte ta vlákna,
ať mě nic nepíchá do pičky.
Jeho jméno? Dan Greenblatt. Správně.“
Dane, jsem rád, že jste přišel.
Že jste přišli vy všichni.
A... jo.
Myslím to vážně.
Jsem vážně vděčný, že jste přišli.
Za svoji kariéru jsem vystupoval mockrát.
Na konci vždycky říkávám:
„Dobrou noc. Moc vám děkuju!“
Ale fakt je,
že jsem to nemyslel vážně.
Jen jsem to říkal, protože se to na konci vystoupení říká, ne?
Jasně, vděčný jsem byl, nejsem hovado.
Ale byl jsem vděčný málo.
Neuvědomoval jsem si, co to znamená, že všichni přijdete,
ale teď, když vás tady vidím, to vnímám jinak.
Uvědomuju si, co to znamená pro vás všechny.
Přijeli jste sem,
vystáli jste frontu.
A to všechno
jen proto, abyste mě slyšeli asi hodinu mluvit do mikrofonu.
Nadevše si toho vážím,
protože jsem viděl svět,
kde bych tohle dál dělat nemohl.
Skoro mi přišlo, jako bych umřel.
A svým způsobem i ano.
Ten starý Aziz s tím svým „udělej si radost“ je mrtvý.
Jsem ale rád,
protože tenhle člověk vždy vyhlížel,
co přijde dál.
„Vyrazím na další turné? Natočím další sezónu seriálu?“
Dnes už takhle neuvažuju.
Došlo mi totiž,
že vše je pomíjivé.
Všechno tohle
se může vmžiku vypařit.
A nezbyde nám nic...
než přítomný okamžik
a lidé, s nimiž jsme.
Předtím jsem mluvil o babičce a bylo to smutné,
ale neřekl jsem vám, že celou dobu, co jsem tam byl,
se usmívala, smála, byla tam se mnou.
Byla přítomná způsobem,
jakým nikdo jiný kolem mě v poslední době nebyl.
Snažím se si to zachovat.
A moje babička
v téhle věci nemá moc na výběr.
Já ale ano.
A hodlám žít takhle.
V přítomném okamžiku s lidmi, s nimiž jsem.
Právě teď je tohle náš okamžik.
Já, vy, Dan...
Paní, co zakřičela: „Legrační!“
Mladý Tyler s doživotním traumatem.
My všichni.
A tohle je náš okamžik. Tak víte co?
Zkusme to aspoň na chvilku vnímat.
A tím se s vámi rozloučím.
Moc a moc vám děkuju.
Děkuju.
Moc vám děkuju, Brooklyne.
Snad se zase někdy uvidíme.
Tento speciál je věnován všem divákům tohoto turné.
To na konci jsem myslel upřímně. Vážím si toho nadevše.
Překlad titulků: Ondřej Kavka