Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Aziz Ansaris Right Now!
Aziz Ansari!
Takk. Tusen takk!
Takk.
Tusen takk.
Slå dere ned.
Tusen takk.
Jøss. For en hyggelig velkomst.
Jøss.
Den fyren er forresten med meg.
Han har lov.
Han er ikke en veldig frekk fyr som lager piratkopier og bare ikke gir faen.
"Du sa ingen telefoner, men hva med et kamera?"
Ja, vi filmer forestillingene,
så dere kan være med
når det vises der jeg skal vise det.
Du vil si: "Helvete. Jeg var der!"
Vi filmer et par forestillinger,
så hvis dere er et møkkapublikum, bruker vi ikke bildene.
Jeg er så glad for å være her. Jeg har vært på turné en stund.
Jeg kom hjem til New York, hjemmet mitt, for noen dager siden,
og, ja...
Jeg gikk omkring her om dagen,
og en fyr kom bort til meg på gaten, og han sa:
"Hei, du. Jeg elsker Netflix-serien!" Jeg sa: "Tusen takk."
"Ja, jeg likte virkelig episoden du lagde om Supreme!"
Jeg sa: "Hæ?
Jeg har ikke lagd en episode om Supreme."
Jeg skjønte fort at han snakket om Hasan Minhaj.
Patriot Act.
Et annet program.
En annen fyr.
Og han hadde det fælt, ikke sant?
Han innså umiddelbart feilen, og han prøvde å ro seg i land.
Han sa: "Nei, det er Aziz, ikke sant?" Jeg sa: "Ja, det er meg."
"Master of None!" "Ja, det er meg."
"Parks and Recreation." "Ja, det er meg."
"Unn deg selv." "Ja, det er meg."
"Og du hadde den greia i fjor, upassende oppførsel overfor kvinner?"
"Nei!
Det var Hasan."
Jeg har ikke sagt noe særlig om hele den greia,
men jeg har snakket om det på turneen
fordi dere er her, og det betyr mye for meg.
Og noen av dere lurer sikkert på hva jeg føler med hensyn til alt sammen.
Og det er vanskelig for meg å svare,
fordi jeg har følt så mye det siste året, så....
Av og til var jeg redd.
Av og til følte jeg meg ydmyket.
Av og til var jeg flau.
Og til sjuende og siste
føltes det bare forferdelig at denne personen følte det sånn.
Og etter ett år, håper jeg at dette var et steg fremover.
Det satte ting i bevegelse for meg og fikk meg til å tenke på mye.
Jeg håper jeg er en bedre person.
Jeg tenker alltid på en samtale med en venn,
der han sa: "Vet du hva?
Hele den greia fikk meg til å tenke på hver eneste date jeg har vært på."
Jeg tenkte: "Jøss, det er utrolig.
Det fikk ikke bare meg, men andre til å tenke mer,
og det er en god ting."
Og det er det jeg føler om det.
Jeg vet at det ikke er en morsom måte å starte en humorforestilling på.
Men det er viktig for meg at dere vet hva jeg føler om det,
før vi deler denne kvelden sammen.
Det var ganske heftig.
Hva annet skal vi prate om?
Amerika?
Alle er veldig bekymret nå.
Mange er deppa.
Folk sier: "Herregud. Nå har vi driti på draget."
Jeg er ikke bekymret.
Vet dere hvorfor? Fordi dette er Amerika.
Vi har ikke driti på draget, det har alltid vært dritt på draget.
Det har aldri vært et rent drag der ute.
Det har alltid vært dritt der.
Hver amerikanske generasjon har hatt sin dritt.
Og de har holdt ut, og det vil vi også, ok?
Noen av de generasjonene hadde verre dritt enn oss, ikke sant?
Ting som depresjonen,
Vietnam, krigstjeneste...
Kan dere forestille dere om vi hadde det?
Med folk i dag?
Jeg kan ikke dra i krigen. Jeg har startet firma.
Vi lager miljøvennlige sko av kasju.
De heter "kasjko".
Noen få generasjoner tidligere ville de gitt ham en rifle og sagt:
"Dra og skyt noen asiater!"
Nå sier han på jobben:
"Det uttales ikke 'pho', Valerie, det er 'fa'."
Mens bestefaren hans...
Men jeg lover at det vil gå bra,
for uansett hvordan det kan se ut,
har vi fortsatt evnen til å lytte, til å forstå.
Jeg skal gi dere et eksempel.
Det var en historie jeg leste. Ei jente går på skoleballet.
Hvit jente, hun har på seg et asiatisk plagg.
Det er en asiatisk gutt på skolen, og han føler seg krenket.
Han gjorde faktisk noe kult.
Han gikk bort til henne, og de hadde en samtale.
Han forklarte sin bekymring for kulturell appropriasjon.
Hun forsikret ham om at hun følte respekt og beundring.
Og begge lærte om hverandres perspektiv.
Og det var virkelig... Jeg kødder. Det skjedde ikke noe sånt.
Hvorfor skulle det skje?
Nei, han tweetet bare bilder av henne og skrev:
"Min kultur er ikke din fordømte ballkjole!"
Og dette ble globale nyheter!
Og det kom artikler, kommentarer og tweeter.
Og jeg leste alle sammen.
Og det jeg liker best, er at du ser på disse trådene,
og du ser folk krangle og prøve å være mest woke.
Skjønner dere? En person sier:
"Utrolig at hun bare stjeler fra kinesisk kultur."
En annen sier: "Kineserne stjal det fra Malaysia."
Og jeg tenkte: "Helvete!
Han var mer woke enn deg!
Du trodde øynene dine var åpne,
denne andre fyren har ikke engang en panne,
øyeeplet hans går bare...
...bare så han kan se all urettferdigheten."
Hør her. Jeg så bildene.
Det så ikke ut som hun ikke mente det godt.
Hun tweetet ikke: "Hei, alle sammen. Se på ching-chong-bing-bong-kjolen min!"
Det hadde vært ille.
Har jeg ikke alle faktaene?
Gikk hun ut av limousinen...
"Konichiwa, dere!
Hvor er skoleballet?"
Greit, det er problematisk.
Nå om dagen, selv om ting er rasistiske,
sier jeg: "Kan vi bare snakke om noe annet?
Jeg tror ikke vi finner ut av det ved denne brunsjen.
Jeg tror ikke denne gjengen kommer til å løse mysteriet."
Si hva du vil om rasister, men de fatter seg vanligvis i korthet.
Hvite som nettopp har blitt woke, er utmattende!
"Hva er statistikken? Hvor leste du den artikkelen?
Bla-bla."
"Aziz, har du sett denne episoden av Simpsons?
Det er en indisk figur og så videre.
Artikkel, partikkel Jeg leste akkurat en artikkel
Nå skal jeg si hva jeg leste til deg
Her er punktene i denne saken
Bla-bla"
Kan du bare kalle meg Apu og la meg være i fred?
Ja!
Jeg vet om det.
Jeg så det for 30 år siden.
Det er en hvit fyr som snakker med indisk aksent.
Jeg setter pris på støtten,
men ting blir ikke bare rasistiske når hvite finner det ut.
Ikke misforstå. Jeg liker heller ikke Simpsons-folkene.
De sier: "Hvorfor sa ikke noen noe for 30 år siden?
Vi vant priser og greier, ingen sa noe."
Indere kunne bare si noe for omtrent fire år siden, ok?
Det tok oss lang tid å bli synlige.
Vet du hvem som var den første inderen jeg så på MTV?
Meg!
Det har tatt en stund.
For å være ærlig var det bassisten i No Doubt,
men, dere vet...
Han sto i bakgrunnen og spilte bass!
Han hadde ikke en plattform der han kunne si sånt!
Og vi kjenner jo dynamikken i det bandet.
"Gwen, det indiske-amerikanske miljøet har noen problemer og..."
Ikke si noe!
"Ok, unnskyld."
Det er interessante tider
for hvite.
Jeg har observert dere.
Jeg ser hva som skjer.
Dere prøver å være snille mot minoriteter på en måte jeg aldri har sett før.
Bruker tid. Gjør en innsats.
Går ut. Ser på Crazy Rich Asians.
Hvite gikk på den i store mengder. Veldig kult.
Er det noen hvite her som har sett den?
Opp med hendene. Ja?
Ja.
Mannen på første rad. Så du den?
Ja? Den fikk 97 % på Rotten Tomatoes,
syns du den var så bra, 97 %?
Kanskje litt mindre? Hvilket tall hadde du gitt?
Åttifem.
Åttifem? Jøss!
Tolv prosent mindre.
Var det noe spesielt du ikke likte
som gjør at du trekker fra 12 poeng?
Er du nervøs nå?
Jeg kødder med deg.
Det spiller ingen rolle hva du syns.
Det er bare gøy å gjøre hvite ille til mote.
Og...
Dette er så søtt. Se hvor langt vi har kommet
på bare to generasjoner.
Bestemoren din kaller ikke filmen Crazy Rich Asians.
Hun sier: "Den filmen med for mange orientalske i."
Nå sitter du her og sier: "85? Jeg tar det tilbake. 97.
Hva må jeg si for ikke å havne i trøbbel?"
Utgangspunktet er godt, men noen oppfører seg underlig.
Jeg spurte en dame: "Har du sett Crazy Rich Asians?"
Hun svarte: "Ja!" Jeg sa: "Likte du den?"
Hun sa: "Jeg har ikke sett den, unnskyld!"
"Hvorfor lyver du?!
Trodde du at jeg skulle belønne deg med småkaker?"
Den beste var en gang jeg spurte noen: "Likte du Crazy Rich Asians?"
"Vet du hva? Jeg skal være helt ærlig.
Første gangen likte jeg den egentlig ikke.
Men da jeg så den igjen med en asiatisk venn,
og jeg så hvor mye det betød for henne
å bli representert på lerretet, da likte jeg virkelig filmen."
Jeg sa: "Det betyr ikke at du liker filmen.
Det er bare en underlig, nedlatende, bedriten ting å si."
Kan dere forestille dere at jeg så Paul Blart: Mall Cop...
...og sa: "Jeg likte den ikke,
men da jeg så den igjen med en lubben hvit venn...
Det forandret perspektivet mitt."
Men æres den som æres bør.
Jeg er 36 år og har aldri sett hvite prøve så hardt å være snille mot minoriteter.
Det er noen som overhodet ikke prøver,
og noen som går ganske aggressivt den andre veien,
men generelt vil jeg si at denne utgaven av hvite prøver hardest.
Og jeg syns det er kult, og jeg setter pris på det.
Men av og til blir jeg litt mistenksom.
Minoriteter, dere vet hva jeg mener.
Virker det ikke av og til litt rart?
Virker det ikke litt underlig?
Nesten som at noen spiller et spill
der de samler opp poeng for å være snill?
Fins det et hemmelig progressivt Candy Crush
som vi ikke vet om?
Dere forestiller dere hvite som samler seg i hemmelighet:
"Da teller vi opp. Hva har folk gjort for likeverd i dag?"
La oss få høre. Brian, fortell oss om din dag."
"Jeg sa til en av mine afroamerikanske venner
at Black Panther burde vunnet beste film.
Så tweetet jeg støtte
til en ny dokumentar av en lesbisk filmmaker.
Så instagrammet jeg noe hyggelig om Colin Kaepernick.
Så gikk jeg over gaten da jeg så en svart fyr.
Helvete! Jeg trenger flere poeng. Hva kan jeg gjøre?
Skrev en Instagrampost der jeg kritiserte meg selv for hvite privilegier
basert på noe jeg gjorde i 2015."
"Si hva han har vunnet!"
"Brian har fått masse Instagram-likes
fra andre hvite som spiller det samme spillet!"
Jeg vet at det er noen som sitter her:
"Kom igjen, Aziz. Hva pokker?
Jeg er hvit, jeg gjør ikke sånt, ok?
Jeg er her og ser på deg. Jeg støtter minoritetskunstnere!"
Det er et rart tidspunkt å skrive humor på.
Du må være forsiktig med hva du sier.
Jeg ser folk i vanlige jobber som får trøbbel.
Jeg så nylig at noen fikk trøbbel
fordi de sa "å negere".
Som ikke har noe med rase å gjøre.
Det betyr bare å benekte.
Slå opp opprinnelsen, det er et helt uskyldig ord.
Og folk får trøbbel for det.
Det er sprøtt.
Men de kunne jo bare sagt "benekte," ikke sant?
Vet ikke hvorfor de måtte stille seg lagelig til for hugg.
"Jeg vet hvordan det høres ut.
Men jeg vil bruke det store ordet mitt!
Hvorfor vil du kjøpe en vanlig billett?
En ekspressbillett er raskere. Det kan du ikke negere!"
En av de som fikk trøbbel, var en senator fra Ohio.
Han heter Sherrod Brown.
De hadde et møte om militære utgifter.
Og han sa til medlemmene:
"Når det gjelder å bruke penger på våpen og krig,
vil alle bruke masse penger,
men ikke på veteranene. Det kan dere ikke negere."
De sa: "Hva sa du?"
"Jeg sa at det kan dere ikke negere."
"Bare det siste ordet igjen?" "Jeg sa 'negere'."
"Få ham ut herfra!"
Og han fikk masse trøbbel.
Og så slo de det opp i ordboken,
og alt var greit.
Men da jeg først leste artikkelen, ble jeg forvirret.
For jeg leste navnet som Sherrod Brown.
Jeg sa: "Det burde jo være greit for Sherrod Brown, eller hva?
Er det noe jeg ikke har fått med meg?
Har jeg ikke alle fakta?
Er han hvit? Få ham ut herfra!" Nei.
Det er et helt uskyldig ord. Ikke noe galt med det.
Så du hvite fyr på første rad, om du vil
bruke det litt her og der, kom igjen. Ikke noe galt med det.
Jeg sa akkurat at det ikke er noe galt med det.
Ja? Du skjønte det. Så hvorfor roper du det ikke i mikrofonen
her og nå, ok? Kom igjen, da gjør vi det. Sett i gang.
Kom igjen. Han skulle til å gjøre det! Er det ikke utrolig? Hør nå her!
Det er ikke kult.
Det var en prøve, og du besto ikke!
Du kan ikke bare si det i hytt og vær.
Kanskje om det skjer naturlig i livet, da kan du slenge det inn.
Jeg vet ikke hvilken situasjon.
Kanskje du spiser middag med din afroamerikanske sjef.
Og han tar regningen, og du ser på drikkepengene:
"Det er lite, det kan du ikke negere."
Det virker greit.
Du må være forsiktig med hva du sier.
Og med hva du har sagt.
For de vil grave frem gamle tweets.
De finner de gamle klippene.
Vet dere hva som er rart med hele greia?
Har dere sett på veldig populære, vanlige ting
fra for kort tid siden?
Det er ting der!
Jeg så The Hangover her om dagen.
Det er en skikkelig stor film. Den er ikke så gammel.
Det er en scene i den der Bradley Cooper sier:
"Er dr. Soper til stede?"
Det er i filmen!
Skrev dere et brev? Jeg gjorde det ikke.
Ikke bare er det i filmen, det er i traileren!
Vet dere hvorfor?
Fordi de testet det
og når Bradley Cooper sa: "Er dr. Soper til stede",
sa alle: "Denne filmen er kul! Jeg elsker det ordet!"
Du kan se ting som ikke er så gamle
med 2019-øyne, og ting kan virke rare nå.
Jeg så på en reprise av Kontoret.
Hva er den største historien? "Jim og Pam. Jeg håper de blir sammen!"
Du ser den nå og tenker: "Jeg vet ikke...
Hun er forlovet. Han har flørtet med henne i fire sesonger.
Jeg vet ikke om det er kult på jobben."
Hvis de lagde Kontoret på nytt nå,
ville den slutte med at Pam vant en sak om seksuell trakassering.
Og i siste episode ville du få vite at det var det dokumentaren var,
de samlet bevis mot Jim!
Jeg så til og med min egen serie. Jeg så Parks and Recreation.
Jeg elsker Parks, elsker Parks-familien min.
Men jeg så en reprise av noen sesonger, og sa: "Jeg vet ikke."
Vi hadde en hel scene
der min figur, Tom, kjøper en gave til Rashida Jones' figur.
Jeg kjøper en teddybjørn.
Men teddybjørnen har et kamera i seg.
Hvis jeg fikk manuset i dag, ville jeg sagt:
"Det der gjør jeg ikke.
Tom ville nok havnet i fengsel for det."
Men da sa jeg:
"Å ja, nå kan jeg se inne i huset hennes."
Men det er interessant. Hva betyr det?
At jeg og de som lagde Parks er dårlige mennesker? Nei.
Det var en annen kulturell sammenheng. Du kan ikke bedømme alt ut fra 2019.
Noen ting, selvfølgelig, men ikke alt.
Ja? Jeg sier vel: "Hør her, vi er alle fæle mennesker."
Og vi har våre svake punkter.
Vi blir bevisste, og vi blir langsomt bedre.
Alle er på en reise.
Om du sitter der:
"Jeg er ikke fæl. Jeg vet om de marginaliserte."
Da er du enda fælere, ok?
For du er arrogant.
Vær litt ydmyk.
Innser du ikke at om 50 år
vil vi alle se tilbake og føle oss som drittsekker?
Er ikke det drømmen på en måte?
At når vi ser tilbake, kan vi ikke rettferdiggjøre dette for barnebarna.
Vi sier: "Ja, jeg vet da faen hva som foregikk.
Det var hjemløse overalt, og ingen brydde seg om det.
Du unngikk bare øyekontakt, gikk rundt dem
og håpet at det ikke var en som ville jage deg.
Av og til hadde de en kopp, og du åpnet lommeboken
og sa: 'Jeg har bare sedler.'
Så tok du en av de rare sparkesyklene
og kom deg vekk!
Det var en rar tid, 2019.
Vi satte hver eneste svarte fyr i fengsel.
Hver eneste svarte fyr var i fengsel,
utenom Drake, LeVar Burton og han lille fra Stranger Things.
Ellers satte vi hver eneste svarte fyr i fengsel
for eksempel for litt gress.
Og så gjorde vi gress lovlig og lot dem bare sitte der.
Det virker som vi kunne ha tatt noen telefoner."
Kulturell sammenheng forandrer alt.
Se på alle disse R. Kelly-greiene.
All informasjonen var kjent tidligere.
Det om Aaliyah, videoene
og alle lot som de ikke så det, ikke sant?
Men nå har kulturen nådd bristepunktet.
Nå som det fins en dokumentar på seks timer som vi kan binge,
sier vi alle: "Det er én ting at all informasjonen
kan leses over 20 sider,
men nå som den har fått en underholdende innpakning, er det nok!"
Jeg har sett den.
Heftig.
Bare fordi jeg lurer på det, klapp om du er ferdig med R. Kelly.
Jøss, mange mennesker.
Ja. Det var en overbevisende historie.
Mange kommer med uttalelser nå.
Folk som pleide å jobbe med ham.
Folk som Lady Gaga, Chance the Rapper.
Vet dere hvem jeg ikke har sett en uttalelse fra?
Den fyren her. Ingenting fra deg!
-Hva heter du? -Dan.
-Hva er etternavnet ditt? -Greenblatt.
Dan Greenblatt, jeg har ikke sett noe fra ham.
Hvorfor skulle jeg det?
Det er ikke dokumentert at du kjøpte noe av R. Kelly.
Du er heldig sånn. Ville ikke det vært flaut?
Hva om du så den dokumentaren,
og: "Så kommer videoen ut.
Da må man jo vite at noe ikke stemmer.
Men folk ga blaffen.
Her er bilder av Dan Greenblatt bare én uke etter videoen.
Her er bilder av Dan bare to uker senere idet han kjører til jobben."
Det er heldig at de ikke har de bildene. Du vet at du likte de låtene.
Ville ikke det vært fælt?
Hva om de hadde bilder av deg fra 18 år siden?
Du snakker om å være på en R. Kelly-konsert.
Snakker om hvor fint du hadde det, og det er så tåpelig.
Fælt, hva? Vet du hvem de har sånne bilder av?
Meg!
Ja, på slutten av mitt første standupprogram,
jeg tok det med selv.
Jeg hadde en hel bit på slutten av programmet
der jeg sier: "Jeg var på konsert med R. Kelly. Det var sprøtt!"
Jeg gjør ikke det nå, men det er der fortsatt.
Jeg ser på dokumentaren, og jeg er livredd!
"Jeg håper de ikke tar frem de klippene!
Jeg har et vanskelig nok år som det er."
Jeg hørte på det her om dagen, og den biten har ikke holdt seg godt.
Alle tingene jeg sier, er det verste jeg kunne sagt.
Jeg forestiller meg Wendy Williams som går på en av disse klubbene
der jeg står på scenen: "Min yndlingsmusiker er R. Kelly!"
"Hans yndlingsmusiker er R. Kelly.
Og det slutter ikke der.
La oss se på et klipp fra Aziz' andre standupprogram
som kom ut bare to år senere."
"I det siste programmet snakket jeg om R. Kelly.
Jeg trodde ikke det var nødvendig nå,
men R. Kelly fortsetter å gjøre flotte ting!
Flotte ting!
Flotte ting!"
Det som er rart, er at jeg så på det programmet,
og det er mange vitser jeg hadde glemt.
Det var ti år siden. Med noe tenkte jeg: "Jeg ville ikke sagt det i dag."
Det føltes ille. Så tenkte jeg: "Det er greit."
Det er sånn det skal være.
Om du er den samme som du var for ti år siden, er du fæl!
Du skal forandre deg.
Men det var vitser jeg ikke ville fortalt nå.
Jeg hadde en del der jeg snakket om fetteren min, Harris,
og... takk, samme det.
Og...
Jeg hadde en vits der jeg snakket om at han så rare TV-programmer
og at han er litt lubben.
Jeg hadde en: "Det fins ikke mange lubne indiske unger! Det er sjeldent.
Det er som å se et stjerneskudd, men dette er fett, brunt og på bakken."
Den er grei.
Men om jeg fant på den vitsen i dag, ville jeg sagt:
"Det er ingen grunn til å gjøre narr av vekten til fetteren min foran alle.
Kanskje jeg legger den til side."
Men da var jeg 25.
"Jeg må fylle den timen, jeg gir faen!"
Jeg lot lille Harris seile sin egen sjø.
Han er litt lubben, så jeg lot ham egentlig synke.
Han har det bra.
Han fikk praktikantplasser på grunn av det.
Ja! Folk sa: "Hva? Er du Harris?"
Han er ikke lubben mer.
Han har masse muskler. Han trener hele tiden.
Sannsynligvis fordi han ble merket for livet.
"Jeg er ikke et stjerneskudd!"
Jeg så dokumentaren om Michael Jackson.
Jeg vet ikke om dere har sett den,
men la oss si at dere gjorde det
og er like overbevist som med R. Kelly.
Klapp om du er ferdig med Michael Jackson.
Hva skjedde med hele R. Kelly-applausen?
Det var mye færre folk.
Dere sier alle sammen:
"Jeg vet ikke hva jeg skal si, musikken er mye bedre.
Jeg gir opp Kellys, men Michaels, så langt går jeg ikke.
Jeg har et bryllup neste måned, seriøst!"
Dan, ingenting fra deg?
Dan tenker: "Jeg hørte at det var to unger. Jeg gir faen.
Beklager, når jeg drar hjem skal jeg høre på Thriller.
Jeg skal se på Cosby med familie og legge meg. Sånn er det!"
Greit. Men, Dan.
La oss si at det kommer en ny dokumentar, og den er verre.
Nå sier de at det er 1000 barn. Er du nå ferdig med Michael Jackson?
Ja. Ser dere?
Dan er en mann med prinsipper, ok?
Han sa: "To barn er én ting, men her går grensen."
Dans grense går ved 1000 barn!
Er det ikke rart at vi ser på dette som underholdning?
Ikke sant? Er det ikke underlig? Vennene dine sa:
"Har du sett programmet
der de to fyrene malende beskriver hvordan de ble mishandlet i fire timer?"
"Nei."
"Du må se det!"
Jeg vet ikke hva som skjedde, men det virket som det skjedde noe rart,
og at Michael var en syk fyr.
Jeg skulle ønske at folkene rundt ham hadde gjort mer for å hjelpe ham.
Skjønner dere?
Han tok med seg ungene på turné.
Jeg har vært på turné, jeg kjenner det. Det er masse mennesker omkring.
Jeg har en turnéleder, de som åpner for meg,
de som jobber på stedet.
Hvis jeg kom en fredag og sa:
"Hei, dette er Justin. Han skal være her hele uken."
"Aziz, Justin er seks."
"Men han er vennen min."
"Kanskje du trenger venner på din egen alder."
"Jeg hadde ingen barndom. Jeg er Peter Pan."
"Nei, du er kanskje pedofil. Kom, Justin.
Du skal til foreldrene dine.
Skal ta en prat med mamma om prioriteringene hennes."
Reis deg et øyeblikk.
Jeg kjenner ikke han her.
Du kunne ha spilt Justin.
Dette er min venn Justin. Han skal være med meg...
Hvorfor i helvete sitter du på første rad?
Hva har vi, en pappa og to sønner?
Vel, dere vet...
Hvis dette ender opp i programmet, blir ikke mamma glad.
Sånn skal det gjøres, pappa!
Hva heter du?
Tyler.
-Tyler. Og den andre gutten? -Dylan.
Tyler og Dylan. Ok. Hvor gammel er du, Tyler?
-Ti. -Ti?
Helvete!
Perfekt for rollen!
Herregud.
Hva heter du, pappa?
-Ben. -Ben, ok.
Du tok en uheldig avgjørelse da du tok med ungene.
Det andre som er kinkig med Michael,
er at jeg ikke vet hva jeg skal tro, fordi jeg har internettet,
og internettet kan bekrefte alt du vil tro på, ikke sant?
Jeg kan skrive: "Michael Jackson skyldig."
Jeg kan si: "Hva?
Michael er et monster. Jeg kan ikke tro at han gjorde det."
Men så kan jeg fortsette,
jeg kan skrive på YouTube: "Michael Jackson uskyldig",
og si: "Hva?
De ungene lurte ham!"
Jeg vet ikke hva jeg skal tro,
for en YouTube-video kan overbevise deg om alt!
Jeg så en video en gang: "Jøss,
er jeg med i Illuminati?
Bevisene er ganske overbevisende."
Jeg så denne videoen: "Aziz Ansari: illuminati.
Se på navnet hans. Hvordan staves det?
To A-er. Hva har A-ene øverst? Trekanter.
Hva annet har han i navnet sitt? To I-er.
A-Z-I-Z, A-N-S-A-R-I.
To I-er, to trekanter.
Hva har han i hodet? To øyne.
Aziz Ansari: illuminati."
Hvis Michael gjorde dette,
har det skapet en underlig kulturell gåte for oss.
For musikk er veldig intuitivt. Den blir en del av livet ditt.
Mitt første minne om musikk
er fra da jeg ikke var særlig mye yngre enn Tyler.
Og jeg kan huske
at jeg hørte på en Michael Jackson-kassett, på Thriller.
Det er mitt første minne om musikk. Hva er ditt,
den første sangen du kan huske å sette på og lytte til.
-Sannsynligvis "Thriller". -Sannsynligvis "Thriller"?
Hvilken sang?
Hva mener du?
Hvilken sang fra Thriller? Sangen "Thriller"? Ok.
Hvordan sletter du det fra livet ditt, Tyler?
Det blir et mønster, ikke sant?
Vet dere hva jeg trodde ville være den sprøeste gåten?
Hva om Osama Bin Laden i 1999
ga ut et utrolig jazzalbum?
Og folk sa: "Dette er en betydningsfull plate.
Dette er Miles Coltrane Bin Laden."
Og så den dagen,
du ser på nyhetene og ankermannen sier:
"Det ser ut til at gjerningsmannen var...
...jazzlegenden Osama Bin Laden?
Saksofonisten? Er vi sikre på at det er samme fyr?
Vi er i sjokk her i studioet.
Nå har vi en representant fra plateselskapet på telefonen,
dette er Darren fra Bop Boppity Bop Bop Records.
Hva syns du om alt dette?"
"Jeg er i sjokk. Jeg kan ikke tro det.
Jeg traff ham for et par uker siden, han var så hyggelig."
"Sier du det? Hyggelig?"
"Han hjalp meg å flytte inn i leiligheten.
Han hentet meg alltid på flyplassen.
Helvete. Jeg bør nok fortelle FBI om det.
Men jeg kan ikke tro det."
"Hva med musikken, Darren?"
"For kort tid siden
spilte vi inn et julealbum med Michael Bublé, og...
...for å være ærlig
er det sykt bra.
Men vi blir nok nødt til å legge det på is."
"Må nok legge det på is.
Dette er et spørsmål mange jazz-elskere stiller seg:
Kan vi fortsatt nyte musikken hans?
La oss se hva seerne tenker. Vi tar telefonen.
Vi har en som ringer fra Brooklyn i New York.
Dette er Dan Greenblatt. Hva syns du?"
"Det var jo ikke 1000 bygninger."
Vet ikke hva som vil skje med Michael, men jeg tror R. Kelly sitter i klisteret.
Han blir visst tiltalt.
Alle selskapene har forlatt ham, RCA, Sony, alle disse.
Når du har et stort selskap nå om dagen,
om bare én ansatt gjør noe, blir hele selskapet angrepet.
Det er som med hele Pizza Hut-greia.
Fyren bestiller en pepperonipizza.
Han får pizzaen, og pepperoniene er arrangert som et hakekors.
Nå sier noen på nettet at det ikke ser ut som et hakekors.
De sier at det ser ut som en vanlig pizza.
Så internettet er delt.
Jeg så den. Den så ut som en vanlig pizza for meg.
Vet ikke. Hva syns dere? Klapp om du syns at det var et hakekors.
Klapp om du syns at det ligner.
Ok. Noen bak der.
Klapp om du syns at det ser ut som en vanlig pizza.
Ja. Så du, min herre?
Du syns at det ser ut som en vanlig pizza?
Ja? Tror du at denne fyren bare lyver for å få oppmerksomhet eller noe slikt?
Og husker du hvor du så den?
For den var i New York Times og Washington Post,
men Washington Post postet visst ved en feil
et digitalt endret bilde. Husker du hvor du så det?
-Washington Post. -Du så det i Washington Post?
Ok. Det som er interessant
er at jeg fant det opp, det skjedde ikke.
Jeg prøver ikke å gjøre deg flau, men du og alle de andre som klappet,
dere er problemet, ok?
Hva driver dere med?
Dette er der vi er nå.
Tror dere at oppfatningen deres er så verdifull
at dere må si dere enige i ting som ikke finnes?
Jeg gjør dette hver kveld, hver kveld klapper folk.
Først klapper den første gruppen:
"Ja, det er et hakekors. Sånn er landet.
Trump la nok pepperoniene der selv!"
Så klapper de andre:
"Aldri. Landet er for sensitivt. Politisk korrekt-politiet. Snøfnugg!"
Og det disse folkene ikke innser,
er at selv om de tror helt ulike ting,
er de faktisk samme person.
For de bryr seg ikke om å lære, utforske og diskutere,
de vil bare bidra med sine små, programmerte reaksjoner.
De vet allerede hva de syns om alt.
Og resten av dere, de som ikke klappet,
dere slipper ikke unna.
Jeg så ansiktene deres.
Ingen tenkte: "Den stakkars fyren. Jeg håper at det ikke skjedde."
Nei, alle satt der
med det samme i tankene:
"Hvordan gikk jeg glipp av Pizza Hut-greia?
Så du det?
Jeg ser så mye nyheter. Jeg ser CNN hele dagen!
Jeg er på mobilen resten av tiden,
jeg har hatt den i den dumme posen i én time
og ligger allerede etter!"
Dere må ha vært litt skeptiske til dette,
for om dette hadde skjedd, hadde det ikke vært på Pizza Hut,
det hadde vært på Papa John's.
Kult.
En dame ropte akkurat: "Morsomt!"
Unødvendig, men takk.
Det er derfor det er kult å være med på noe live.
Du vet aldri hva som vil skje.
"Morsomt!" Det har aldri skjedd på 18 år med komedieopptredener.
La oss snakke om Alzheimer et øyeblikk.
Bestemoren min har det.
Jeg traff henne i India i juleferien.
Jeg vet ikke om dere har noen med Alzheimer i livet deres,
men det er en trist sykdom.
Hun har en pleier nå. En dame som heter Fatima.
Hun forklarte hvordan man er sammen med folk med Alzheimer.
For de har små tics og ting du må være klar over.
En ting bestemoren min gjorde var å spørre om det samme igjen og igjen.
En ting hun fortsatte å spørre om var:
"Er Aisha der inne og lager samosaer?"
Og Fatima sa: "Ja, hun er der!"
Det var rart for meg, fordi Aisha er søsteren hennes
som er død.
Hun er ikke på kjøkkenet og lager samosaer.
Og jeg spurte Fatima:
"Hvorfor sier du det? Hvorfor lyver du?"
Hun sa: "Av og til er det lettere sånn."
Jeg tenkte: "Det virker litt ondskapsfullt."
Men jeg var der med kjæresten min som er en hvit kvinne.
Og fra tid til annen
satt vi der, og bestemor sa:
"Hvem er den hvite damen?"
"Det er kjæresten min, bestemor."
"Er hun kona di?"
"Nei, vi bare dater.
Er veldig glade i hverandre, gifter oss kanskje.
Hun er viktig, jeg ville at dere skulle møtes."
"Å, ok." Bla, bla.
"Hvem er den hvite damen?"
"Kjæresten min."
"Er det kona di?"
"Nei, vi dater, gifter oss kanskje. Er glade i hverandre. Hun er viktig.
Ville at dere skulle møtes." "Ok.
Hvem er den hvite damen?"
"Britene er tilbake.
Og vi må se papirene dine."
Det tristeste var da bestemor sa...
På et tidspunkt ba hun meg om å bli litt lenger.
"Hvorfor blir du ikke her et par netter og er sammen med bestemor?"
"Jeg kan ikke. Jeg må dra tilbake for å forberede turneen."
Hun sa: "Å, ok...
Hvorfor blir du ikke her i et par dager, og er sammen med bestemor?"
"Jeg kan ikke.
Jeg må fly tilbake i morgen for turneen."
"Å, ok."
Hun fortsatte å spørre. Jeg sa det samme.
Det gjorde meg så trist fordi...
...det var ikke sant.
Jeg hadde et fly neste dag.
Men jeg kunne endret på noe og blitt litt lenger.
Men jeg er ikke en så god person.
Jeg er én ettermiddag-god, ikke to netter-god.
Og hun spurte meg igjen, og jeg skulle til å si det samme,
og da prikket Fatima meg på skulderen og sa:
"Bare si at du skal bli."
Jeg sa: "Å, herregud.
Jeg er et slem, men du er en djevel. Det gjør jeg ikke! Det er vemmelig!"
"Ja, jeg skal bli i en uke!
Og gjett hvem andre som er her? Aisha, kom med samosaene!"
Men det er vanskelig å se henne sånn,
for jeg husker henne da hun var yngre.
Og det er skummelt når du kommer til min alder.
Jeg er 36 nå, så jeg har sett folk bli gamle og hva alder kan gjøre med folk.
Da du var yngre og møtte så gamle folk,
kjente du dem bare i en svekket tilstand.
Hvis du noensinne traff oldemoren din,
første gang du traff henne var hun...
"Hei, oldemor Carol."
Du kjente henne ikke da hun hoppet tau,
du kjente henne bare da hun var som en skurk fra Star Wars.
Men nå ser du forandringen.
Det er veldig nifst.
For du innser at det skjer med oss alle.
Det skjer med oss.
Det skjer med foreldrene våre.
Det er da jeg blir redd.
Du begynner å tenke på foreldrene dine.
Jeg er veldig heldig.
Begge foreldrene mine lever og alt er i orden her oppe.
Og jeg tar det for gitt.
Jeg ringer dem ikke nok. Jeg besøker dem ikke nok.
Besøker du dine nok?
Hvor ofte besøker du dem, to eller tre ganger i året?
Hva har de igjen?
Kanskje 20 år?
Det vil si
at du vil treffe dem 60 ganger til.
Det er det hele.
Seksti ganger til.
Seksti ganger å henge med dem.
Utnytter du besøkene godt nok?
Skaper du gode minner?
Vet dere hva? Lukk øynene alle sammen et øyeblikk.
Kom igjen. Lukk dem. Du er den eneste.
Tenk på den siste helgen du traff foreldrene dine.
Tenk på alt dere gjorde.
Sikt deg inn på det beste minnet.
Og når du har minnet, rekk opp hånden.
Det er fem hender nå.
Vet dere hvorfor? Fordi alle hadde den samme elendige helgen.
Jeg vet hva dere gjorde, for jeg gjorde det samme.
Du kommer sent på fredag:
"Jeg må pakke ut tingene og legge meg."
"Greit, vi ses i morgen." Første dag ferdig.
Så våkner du tidlig neste dag, rundt 11.30,
går på kjøkkenet og lager kaffe. "Dere har en ny kaffemaskin."
"Ja, vi liker den."
Samtalen er ferdig.
Resten av dagen er alle på mobilen, pc-en, og gjør hva de kan for å unngå øyekontakt
eller enhver dyp samtale.
På et visst tidspunkt blir alle skyldbetyngede.
Hele familien samles i stua.
Ingen vet hva faen de skal si.
Av en eller annen grunn ser hele familien filmen Speed sammen.
Og så er det middag.
En av foreldrene dine sier: "Vi går på en restaurant du liker. Velg, du."
"Jeg bor ikke i denne elendige byen. Velg dere!"
De sier: "Vi går på restauranten vi liker, som vi ikke innser at er en kjede!"
Du kommer, du bestiller jalapeño-poppers og fritert løk.
Du spiser alt. Du går hjem
og driter mer enn du har gjort på mange måneder.
Du står opp nesten morgen, pakker tingene,
triller det ut. Akkurat når du skal gå,
ser en av foreldrene dine deg endelig i øynene.
De sier:
"Går livet ditt bra?"
Det gjør det aldri.
Men du sier: "Ja!"
For vi er fullstendig ute av stand
til å ha en virkelig samtale
med disse menneskene vi har kjent hele livet.
Vi gjennomfører hele denne forestillingen 59 ganger til...
Og så er de døde.
Hva om jeg avsluttet forestillingen der?
Stakkars Tyler, forresten. Ikke noe av dette angår deg.
Han sitter der: "Faren min skal dø om 20 år!"
Du klarer deg. Du er sammen med faren din nå.
Det går fint.
Han drar hjem og klemmer moren sin:
"Mannen sa at du skal dø om 20 år!"
Jeg sier ikke dette for å gjøre oss triste.
Jeg sier det for å inspirere oss til å snakke med dem, å bli kjent med dem.
For når de dør, er det oss som skal fortelle deres historie.
Vi er deres biografer.
Og de er mye mer interessante enn vi tror.
Så neste gang vi er hjemme, er utfordringen,
sett deg ned med dem, snakk med dem.
Sett deg ned med moren din og si: "Vet du hva?"
Legg vekk mobilen og alt annet.
Jeg vil snakke med deg, få vite om livet ditt.
Fortell din historie." Hun vil bli rørt.
Se henne i øynene og spør henne om ting, gjør det stort.
"Så mamma...
...har du knullet en svart fyr?"
"Hvorfor spør du om det?"
"Jeg prøver å få vite om livet ditt. Jeg vil vite ting."
"Det virker som et rart sted å begynne!"
"Jeg vet ikke. Jeg prøver."
Greit, det var 1998, og Bulls var på sitt beste.
Tyler, du kan gjøre den delen om du vil.
Lov meg at du gjør det.
Gjør du det?
Ja!
Jeg har et forhold nå.
Ja, en fantastisk kvinne.
Vi har forskjellig hudfarge.
De fleste gir blaffen i det. Men noen liker det ikke!
Vi blir angrepet på to fronter nå om dagen.
Vi får de gammeldagse, klassiske tingene:
"Dere passer ikke sammen!"
Og så får du også de ny tingene: "Aziz, du er i underholdningsbransjen,
du burde ikke date en annen etnisitet, særlig ikke en hvit person.
Det sprer ideen om at hvit skjønnhet er bedre enn andre!"
Som er en flott måte å si: "Dere passer ikke sammen!" på.
For jeg forstår argumentet.
Men jeg har datet indere, har datet folk fra mange etniske grupper.
Men dette er noen jeg har en dyp forbindelse med.
Det er vanskelig å finne.
Jeg beklager at vi ikke har samme hudfarge.
Men jeg er også lei av
at andre sier hvilken rase jeg får lov til å date.
Det har skjedd hele mitt liv. Selv da jeg var liten.
Jeg husker i første klasse, da var alle i klassen hvite,
bortsett fra meg og en asiatisk jente.
Og selv da pleide folk å si:
"Greit, Aziz!
Hva skjer med deg og Christine Li?
Jeg ser dere to, hva foregår der?
Kom igjen. Du ser rar ut. Hun ser rar ut.
Dette får vi til!"
Tjue år senere er jeg i underholdningsbransjen,
og det samme skjer: "Greit, Aziz,
du er en indisk komiker,
Mindy Kaling er en indisk komiker, hva skjer?"
Kjæresten min er dansk,
så hun forstår ikke engang noe av rasismen vi støter på.
De har ikke den samme rasismen i Danmark.
Det er en annen kultur,
for de har ikke andre raser.
Bare dansker.
Det nærmeste de kommer til minoriteter er rugbrød.
Så av og til må jeg forklare ting for henne.
Jeg skal etterligne henne i den neste delen,
dette er ikke stemmen hennes.
Aksenten hennes er kinkig,
fordi hun har bodd i ulike deler av verden.
Jeg sier det, for jeg vil ikke gjøre dette
og så sier folk: "Aziz dater noen som høres ut som Mary Poppins."
Hun kommer til meg en dag og sier:
"Kjære, jeg gjorde noe frekt.
Jeg gikk på noen internettforumer
og så at folk har postet paparazzi-bilder av oss.
Så jeg lurte på,
hvorfor tror disse menneskene at jeg heter Becky?"
Så jeg måtte forklare: "Ingen tror at du heter Becky.
Det er internettslang som gjør narr av hvite jenter.
Som i Beyoncé-sangen: "Ring Becky med det fine håret."
"Så det er en nedsettende bemerkning?
Det er ikke så ille, bare å gi meg et annet navn."
Og så åpnet hun paraplyen og fløy opp i været.
En gang gikk vi rundt i New York.
Vi leide hverandre og holdt på med vårt.
En fyr peker på oss og sier:
"Du får nok mange gratis drosjeturer av han der!"
Før jeg fikk sagt noe, sa kjæresten min:
"Unnskyld meg, jeg betaler min del av drosjeturene, så det så!"
Og spankulerte videre som om hun hadde vunnet diskusjonen.
Jeg fikk ikke engang sjansen til å bli sur på fyren,
fordi jeg ble så forvirret.
Til slutt sa jeg: "Hvorfor sa du det?"
"Han antydet opplagt
at jeg dater deg for pengene dine og er en slags lykkejeger."
"Er det hva du tror at skjedde her?
Nei.
Han gjør narr fordi jeg er indisk og sier at jeg kjører drosje."
"Vel, du kjører ikke drosje. Ha-ha!"
"Nei, han vet det.
Han sier bare at sjåføren i en drosje ofte er brun.
Det er en stereotypi. Det er en jobb indere ofte gjør."
"Mange indere er også leger,
han kunne ha sagt: "Du får nok mange gratisundersøkelser av ham."
"Jo, kanskje, men hvorfor i helvete skulle han si det?
Det er ikke det han er ute etter.
Han prøver å være nedlatende.
Han prøver ikke å gjøre narr av meg fordi jeg muligens er lege.
Han sier bare at i en drosje er det ofte en brun fyr, og han er indisk."
"Noen burde si fra
at fordi om noen er brun, er han ikke alltid indisk,
han kan være pakistansk, bangladeshisk og..."
"Ja, han vet alt dette!
Pokker, Becky, det er hva rasisme er."
Som prevensjon bruker kjæresten min spiral.
Det er noen fans her!
"Jeg har også en i fitta mi!"
To som sitter ganske nær hverandre,
det er en liten klynge.
Men kjæresten min har en, og hun ble veldig overrasket
over at ikke flere i Amerika har det.
Det er veldig populært i Europa, men ikke her.
Her liker folk piller bedre.
Og jeg forstår forvirringen hennes,
for pillene er et helt vilt produkt.
Pillene er som, du og partneren din, Lisa og David,
går til legen:
"Vi er redd for graviditet, men vi vil ikke bruke kondom.
Er det noe vi kan gjøre?"
Legen sier: "Ja, jeg har en perfekt plan.
Lisa, du skal få denne pillen.
Den skal lage et helvete.
Den tilfører kroppen din masse hormoner, den vil bli rar,
men du må ta pillen hver dag til samme tid.
Hver dag til samme tid.
Ikke glem det. Glemmer du det én gang, blir du gravid.
Hver dag til samme tid.
Ikke drit deg ut, Lisa!
Greit, David, Her er det du må gjøre.
Ingenting. Jeg skjønner, bare kjør på. Dytt den inn. Ha det gøy.
Jeg vet ikke hvorfor du er med. Du er søt."
Måten spiralen virker på...
Måten spiralen virker på
er at det er en liten kobberdings, og legen dytter den langt inn
på en veldig smertefull måte.
Den har lange tråder på utsiden,
så legen kan ta den ut hvis du vil ha barn,
eller når den må erstattes etter sju år.
En gang holdt vi på, og jeg traff snora
med penisen min.
Og det gjorde veldig vondt.
Og, hjelpe meg...
Det er vanskelig å gå inn igjen med samme entusiasme
etter et angrep.
Jeg prøver å komme på en analogi. Det er som...
La oss si at du spiser en pose potetgull.
Og alt er fint, du spiser potetgullet.
Og du tar etter et potetgull og noe biter deg i pikken.
Neste gang du skal ta potetgull, er du ikke like...
Du sier: "Vent, ikke flytt på posen.
Jeg er på vei inn. Ikke flytt på posen."
Det er annerledes.
Dette blir til slutt et problem, ikke sant?
Kjæresten min sa: "Vi må gjøre noe.
Jeg liker det ikke. Kanskje jeg må ta pillen."
"Det er greit for meg, uansett.
Det er ikke opp til meg å bestemme."
Hun sa: "Ja, men jeg liker ikke pillen."
"Hvorfor ikke?"
"Man blir veldig grinete,
humørsyk, irritabel.
Men jeg kan vel gjøre det."
Og jeg sa: "Hva?
Er dette de to alternativene?
Enten risikerer jeg blåmerker på penis,
eller så må du avfinne deg med å bli en fæl person?
Det må finnes en annen måte."
Ja da, hun går til legen og får høre om en splitter ny spiral for menn.
Jeg får satt inn en, og nå er alt bra.
Ja. Så måten den fungerer på...
Det fins ingen spiral for menn!
Se hvor opprømte folk ble!
Damen foran her tok akkurat frem mobilen:
"Jeg ringer for å gjøre en avtale for typen min.
Når åpner dere? Klokken åtte?
Ja, han kommer klokken 07.15.
La oss sette inn to av dem
i tilfelle én bryter sammen, og brett snorene pent sammen,
jeg vil ikke ha noe dyttet opp i fitta.
Hva han heter? Dan Greenblatt. Det stemmer."
Dan, fint at du kom i kveld.
Det er fint at dere alle kom i kveld.
Og, ja.
Det mener jeg.
Jeg er takknemlig for at dere kom.
For jeg har gjort mange forestillinger i løpet av karrieren.
Og på slutten sier jeg alltid:
"God kveld. Tusen takk!"
Men sannheten er
at jeg aldri mente det.
Jeg sa det bare fordi det er det du skal si på slutten av en forestilling.
Jo da, jeg var takknemlig, jeg er ikke en kødd.
Men jeg var ikke takknemlig nok.
Jeg tenkte ikke på hva det betyr at alle dere kom,
men når jeg ser dere nå, er det på en annen måte.
Jeg tenker på hva det betyr at alle dere kjørte hit og sto i kø.
Og dere gjorde alt dette
bare for å høre meg snakke i mikrofonen en times tid.
Det betyr all verden for meg,
for jeg har sett en verden
der jeg aldri får gjøre dette igjen.
Det føltes nesten som jeg døde.
På en måte gjorde jeg det.
Den gamle Aziz som sa: "Unn deg selv", han er død.
Men jeg er glad,
for den fyren så alltid fremover
mot det neste.
"Skal jeg på turné igjen? Skal jeg lage en sesong til av serien?"
Jeg tenker ikke sånn mer.
For jeg har innsett
at alt er flyktig.
Alle disse tingene,
de kan bare forsvinne, sånn...
Og alt vi egentlig har
er øyeblikket vi er i,
og menneskene vi er der med.
Jeg snakket om bestemoren min tidligere, og det var trist.
Men det jeg ikke sa var at hele tiden jeg var der,
smilte hun, lo hun og var der med meg.
Hun var til stede på en måte
som ingen andre jeg har truffet i det siste har vært.
Jeg har prøvd å ta det med meg.
Og bestemoren min har ikke noe valg når det gjelder dette.
Men det har jeg.
Og det er sånn jeg velger å leve,
i øyeblikket jeg er i med menneskene jeg er der med.
Akkurat nå er dette vårt øyeblikk.
Mitt, deres, Dans...
Den tilfeldige damen som ropte: "Morsomt!"
Unge Tyler, som er merket for livet.
Det er alles.
Og dette er vårt øyeblikk nå. Så vet dere hva?
La oss bare oppleve det et øyeblikk.
Og med det sier jeg god kveld
og tusen takk.
Takk.
Tusen takk, Brooklyn.
Jeg håper å møte dere igjen en dag.
Tekst: S. Marum