Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎Aziz Ansari: Lumea de azi!
‎Aziz Ansari!
‎Mulțumesc! Mulțumesc foarte mult!
‎Mulțumesc. Mersi.
‎Mulțumesc mult.
‎Luați loc.
‎Mulțumesc.
‎Ce primire călduroasă!
‎Foarte... Apropo, tipul e cu mine.
‎E autorizat.
‎Nu e vreun traficant foarte îndrăzneț
‎căruia să nu-i pese.
‎„Ai zis fără telefoane, ‎dar ce zici de camere?
‎Da, filmăm spectacolele
‎și ați putea fi în spectacol
‎când îl pun pe net... unde îl pun.
‎Veți spune: „Rahat, eram acolo!”
‎Filmăm niște spectacole,
‎dacă sunteți un public nasol, ‎nu folosim filmarea.
‎Sunt fericit să fiu aici. ‎Sunt în turneu de ceva vreme.
‎M-am întors acasă, ‎în New York, acum câteva zile
‎și da...
‎Zilele trecute mă plimbam
‎și a venit un tip la mine pe stradă ‎și mi-a zis:
‎„E super spectacolul de pe Netflix!” ‎I-am răspuns: „Mulțumesc mult.”
‎Mi-a zis: ‎„Da, mi-a plăcut episodul despre Supreme!”
‎I-am zis: „Poftim?
‎N-am făcut nimic de acest gen.”
‎Apoi mi-am dat seama ‎că vorbește despre Hasan Minhaj.
‎Fii patriot!
‎Alt spectacol.
‎Alt tip.
‎S-a simțit groaznic.
‎A înțeles greșeala ‎și încerca să se revanșeze.
‎Mi-a zis: „Nu, Aziz?” ‎I-am spus: „Da, eu sunt.”
‎„Master of None!” ‎„Da, eu sunt.”
‎„Parks and Recreation.” ‎„Da, eu sunt.”
‎„Fă-ți de cap.” ‎„Da, eu sunt.”
‎„Faza de anul trecut ‎cu conduită sexuală nepotrivită?”
‎„Nu!
‎Atunci a fost Hasan.”
‎N-am spus multe despre toată tărășenia,
‎dar am făcut-o în acest turneu,
‎sunteți aici și asta contează pentru mine.
‎Sunt sigur că unii sunteți curioși ‎ce cred despre situația aceea.
‎E cam dificil să răspund,
‎pentru că am simțit multe lucruri ‎în ultimul an, așa că...
‎Uneori am fost speriat.
‎Uneori am fost umilit.
‎Uneori am fost rușinat.
‎În esență,
‎m-am simțit groaznic ‎că acea persoană a simțit asta.
‎După un an, sper că a fost un pas înainte.
‎A pus lucrurile în mișcare ‎și m-a pus pe gânduri.
‎Sper că am devenit mai bun.
‎Mereu mă gândesc la discuția cu un amic,
‎mi-a spus: „Știi ceva?
‎Toată tărășenia m-a făcut să mă gândesc ‎la toate întâlnirile mele.”
‎M-am gândit: „E incredibil.
‎Asta i-a făcut și pe alții mai grijulii, ‎nu doar pe mine,
‎e un lucru bun.”
‎Asta simt în privința asta.
‎Și știu...
‎că nu e cel mai ilar mod ‎de a începe un spectacol.
‎Dar e important să știți
‎ce simt în legătură cu asta,
‎înainte să ne începem seara împreună.
‎A fost emoționant.
‎Despre ce să mai discutăm?
‎America?
‎Toți sunt îngrijorați acum.
‎Mulți sunt supărați.
‎Oameni spun: „Dumnezeule! E criză.”
‎Nu-mi fac griji.
‎Știți de ce? Suntem în America, da?
‎Nu e criză, mereu a fost criză, da?
‎N-a fost niciodată liniște.
‎Mereu au fost crize.
‎Fiecare generație ‎din America a avut crize.
‎Au perseverat ‎și asta vom face și noi, da?
‎Unele generații au avut crize ‎mai mari decât noi, da?
‎Marea criză economică,
‎Vietnam, recrutarea obligatorie...
‎Vă imaginați recrutarea acum?
‎Cu oamenii de azi?
‎„Nu pot merge la război. Am o firmă.
‎Facem pantofi din caju.
‎Se numesc „Cajuntofi”.
‎Cu câteva generații în urmă, ‎îi dădeau o pușcă:
‎„Du-te și împușcă asiatici!”
‎Acum spune:
‎„Nu se pronunță „pho”, Valerie, ci „fo”.
‎Bunicul lui...
‎Dar vă promit că vom fi bine,
‎oricum ar părea lucrurile,
‎încă avem capacitatea ‎de a asculta, de a înțelege.
‎Vă dau un exemplu, da?
‎Am citit un articol. ‎O fată merge la balul liceului.
‎O fată albă. Poartă o haină asiatică.
‎Un puști asiatic ‎de la școală se simte ofensat.
‎Dar a făcut ceva grozav.
‎A mers la ea și au discutat.
‎I-a explicat problema ‎despre însușirea culturală.
‎Ea l-a asigurat ‎că a făcut-o din respect și admirație.
‎Ambii au învățat ‎despre perspectiva celuilalt.
‎A fost foarte... Glumeam. Nu a fost așa.
‎De ce să fie așa?
‎Nu, a pus pozele ei pe Twitter și a scris:
‎„Cultura mea nu e o rochie pentru bal!”
‎Și a devenit știre globală!
‎Au fost articole, comentarii, tweet-uri.
‎Și eu le-am citit pe toate.
‎Partea mea preferată e ‎când intru pe discuții
‎și văd lumea certându-se, ‎ca să-l „trezească” pe celălalt.
‎Înțelegeți? Unul spune:
‎„Nu pot să cred ‎că a furat cultura chineză.”
‎Altul: „Chinezii au furat-o ‎de la malaiezieni.”
‎Mi-am zis: „Rahat!
‎Te-a întrecut!
‎Credeai că ești treaz,
‎dar tipul ăla nici n-are frunte,
‎are ochii atât de deschiși...
‎ca să vadă toată nedreptatea.”
‎Uitați. Am văzut pozele.
‎Nu mi s-a părut ‎că a făcut-o cu răutate.
‎Nu e ca și cum a scris pe Twitter: ‎„Uitați ce rochie de orezari am!”
‎Asta ar fi rău.
‎Nu am toate datele?
‎A ieșit din limuzină:
‎„Konichiwa,‎ javrelor!
‎Unde se ține balul?
‎Da, asta ar fi problematic.
‎În ziua de azi, ‎chiar și când e ceva rasist,
‎spun: „Putem discuta despre altceva?
‎Nu cred ‎că vom îndrepta lucrurile la prânz.
‎Nu cred că asta e echipa ‎care va rezolva ceva.”
‎Fie rasiștii cum or fi, ‎de obicei sunt conciși.
‎Oamenii recent „treziți” sunt epuizanți!
‎„Care sunt statisticile? ‎Unde ai găsit articolul?”
‎Bla-bla-bla!
‎„Aziz, ai văzut episodul din ‎The Simpsons?
‎E un personaj indian acolo și...
‎O mare vrăjeală ‎Doar ce am citit
‎Acum veți ști ce am auzit
‎Iată lista cu problemele
‎Poți să mă numești Apu ‎și să mă lași în pace?
‎Da!
‎Sunt conștient.
‎Sunt conștient. L-am văzut acum 30 de ani.
‎E un tip alb imitând vocea unui indian.
‎Apreciez sprijinul,
‎dar lucrurile nu devin rasiste ‎abia când se prind albii.
‎Nici mie nu-mi plac cei de la ‎Simpsons.
‎„De ce n-ai zis nimic acum 30 de ani?
‎Câștigăm premii, nimeni n-a spus nimic.”
‎Pentru că indienii au putut deschide gura ‎acum vreo patru ani.
‎Am avut o evoluție lentă în cultură.
‎Știți cine e primul indian ‎pe care l-am văzut la MTV?
‎Eu!
‎A durat ceva.
‎Sincer, a fost basistul de la No Doubt,
‎dar, știți voi...
‎Era pe fundal, cântând la bas!
‎Nu avea o platformă de discuții!
‎În plus, știm dinamica trupei.
‎„Gwen, avem câteva probleme ‎în comunitate și...
‎Don't speak!
‎„Bine, scuze.”
‎Sunt vremuri interesante
‎pentru albi.
‎V-am urmărit.
‎Văd ce se petrece.
‎Încercați să fiți buni cu minoritățile...
‎cum n-am mai văzut.
‎Dedicați timp și efort pentru asta.
‎Ieșiți în față. ‎Urmăriți ‎Crazy Rich Asians.
‎Albii se implică în număr mare. Super!
‎Avem albi care îl urmăresc?
‎Ridicați mâna. Da?
‎Da.
‎Tu, cel din față. L-ai văzut?
‎Da? Avea cam 97% pe Rotten Tomatoes,
‎crezi că era așa de bun?
‎Poate mai puțin? Tu cât i-ai da?
‎Optzeci și cinci.
‎Optzeci și cinci?
‎Cu 12% mai puțin.
‎Ți-a displăcut ceva anume,
‎de ai scăzut 12 puncte, omule?
‎Acum ai emoții?
‎Te tachinam doar.
‎Nu contează ce crezi despre film.
‎E amuzant să stingheresc albii.
‎Și...
‎Ce adorabil! Ce departe am ajuns
‎în doar două generații, nu?
‎Bunica voastră nici nu numește filmul așa.
‎Îi spune: ‎„filmul cu prea mulți orientali.”
‎Acum spuneți: ‎„85? Fir-ar! Retrag ce am spus. 97.
‎Ce să spun ca să nu am belele?
‎Oamenii au intenții bune, ‎dar unii se comportă ciudat.
‎Am întrebat o doamnă: ‎„Ați văzut‎ Crazy Rich Asians?”
‎Mi-a zis: „Da!” ‎„Și v-a plăcut?”
‎„Nu l-am văzut, scuze!”
‎Am zis: „De ce mințiți?
‎Credeați că vă dau niște prăjiturele?”
‎Faza mea preferată e ‎când am întrebat pe cineva:
‎„Îți place ‎Crazy Rich Asians?” ‎A zis: „Știi ce? O să fiu sincer.
‎Prima oară nu prea mi-a plăcut.
‎Dar când l-am urmărit din nou ‎cu o prietenă asiatică
‎și am văzut cât a însemnat
‎pentru ea să se vadă reprezentată la TV, ‎asta m-a făcut să-mi placă filmul.”
‎I-am zis: „Deci nu ți-a plăcut filmul,
‎e doar aiurea și înjositor să spui asta.”
‎Vă imaginați dacă aș urmări ‎Paul: mare polițist la mall...
‎și aș zice: Nu mi-a plăcut,
‎dar când l-am revăzut ‎cu un prieten alb grăsun,
‎mi-am schimbat părerea.”
‎O să recunosc meritul unde trebuie.
‎Am 36 de ani.
‎N-am văzut albii ‎să încerce să fie buni cu minoritățile.
‎Știu că unii nu încearcă deloc,
‎iar alții se îndreaptă agresiv ‎spre tabăra cealaltă,
‎dar, în general, ediția asta ‎de albi se chinuie cel mai mult.
‎Mi se pare super și apreciez asta.
‎Dar uneori sunt cam suspicios.
‎Minorități, știți ce zic?
‎Nu pare cam ciudat uneori?
‎Nu pare un pic bizar?
‎E ca și cum unii joacă un joc
‎în care unii adună puncte ‎pentru că fac lucruri bune?
‎Ca un fel de Candy Crush ‎secret, progresist,
‎de care nu știm?
‎Nu vă imaginați ‎că unii albi se adună în secret:
‎„Să ne calculăm scorurile. ‎Ce ați făcut pentru egalitate?
‎Să auzim. Brian, zi-ne despre tine.”
‎„Am spus unui amic afro-american
‎că ‎Black Panther‎ trebuia să ia Oscarul.
‎Apoi am sprijinit pe Twitter
‎noul documentar ‎al unei producătoare lesbiene.
‎L-am apreciat ‎pe Colin Kaepernick pe Instagram.
‎Apoi am traversat când am văzut un negru.
‎Rahat! Am nevoie de mai multe puncte. ‎Ce pot să fac?
‎Am scris o postare lungă ‎criticându-mă pentru privilegiul albului,
‎pentru ce am făcut în 2015.”
‎„Spuneți-i ce-a câștigat!”
‎„A câștigat aprecieri pe Instagram
‎de la alți albi care joacă același joc!”
‎Știu că unii de aici vor spune:
‎„Haide, Aziz! Ce naiba?
‎Sunt alb, dar nu fac așa ceva, da?
‎Sunt aici să te văd. ‎Sprijin arta minorităților!”
‎Sunt vremuri ciudate pentru glume.
‎Trebuie să am grijă ce spun, nu?
‎Am văzut oameni obișnuiți ‎care au probleme.
‎Recent unii au intrat în belele
‎pentru cuvântul „niggardly” (zgârcit).
‎Calmați-vă, n-are legătură cu rasa.
‎Înseamnă zgârcit, avar.
‎Căutați etimologia, ‎e un cuvânt nevinovat.
‎Oamenii au belele pentru el.
‎E o nebunie.
‎Totuși, parcă puteau să spună ‎„zgârcit” sau „avar”, nu?
‎Nu știu de ce trebuiau să riște.
‎„Știu cum sună.
‎Dar vreau să folosesc cuvântul meu!
‎Cum adică iei un bilet normal?
‎Să luăm unul VIP. ‎Nu mai fi așa de ‎„niggardly!”
‎Unul dintre cei care a avut belele ‎e un senator din Ohio.
‎Sherrod Brown.
‎Discutau despre cheltuieli militare.
‎Spune legislatorilor:
‎„Când vine vorba de arme și războaie,
‎cheltuiți peste măsură,
‎dar când veteranii vin acasă, ‎vă purtați „niggardly”.
‎Ei zic: „Ce-ai spus?”
‎„Am zis că vă purtați «niggardly».”
‎„Ultimul cuvânt, Sherrod? ‎„Am zis «niggardly».”
‎„Scoateți-l de aici!”
‎Și a intrat în belele.
‎Apoi au căutat cuvântul în dicționar
‎și a fost în regulă.
‎Dar când am citit articolul, ‎am fost confuz,
‎i-am citit numele, Sherrod Brown
‎și m-am gândit: ‎„N-ar trebui să aibă probleme.
‎Am ratat ceva, Sherrod Brown?
‎Nu am toate datele?
‎E un tip alb? Scoateți-l de aici!” Nu.
‎E un cuvânt nevinovat. N-are nimic greșit.
‎Așa că, tipule alb din față,
‎dacă vrei să-l folosești ‎din când în când, fă-o. Nu e greșit.
‎Ți-am explicat că nu e ofensator, da?
‎Da? Ai înțeles. ‎De ce nu-l strigi la microfon
‎chiar acum? Haide, s-o facem!
‎Haide. Era pe cale s-o facă! ‎Vă vine să credeți? Haideți, domnule!
‎Nu e frumos.
‎A fost un test, l-ați picat!
‎Nu puteți să-l aruncați aiurea.
‎Poate dacă vine vorba natural,
‎puneți s-o faceți.
‎Nu știu care e scenariul, poate...
‎Ieșiți în oraș cu șeful afro-american.
‎El ia nota de plată, vedeți bacșișul
‎și spuneți: ‎„Nu știu, pare cam «niggardly».”
‎Asta pare în regulă.
‎Trebuie să ai grijă ce spui.
‎Și ce ai spus, nu?
‎Vor dezgropa mesaje vechi.
‎Vor găsi filmări vechi.
‎Știți ce e ciudat la toată treaba?
‎Ați văzut vreodată filme foarte populare
‎mai recente?
‎Sunt chestii și acolo!
‎Am văzut ‎Marea Mahmureală.
‎E un film renumit, nu? ‎Nu e chiar așa de vechi.
‎E o scenă în care Bradley Cooper spune:
‎„E chemat dr. Faggot!” (poponar)
‎Asta e în film!
‎Ați scris o petiție? Eu, nu.
‎Nu e doar în film, e și în reclamă!
‎Știți de ce e în reclamă?
‎Pentru că au făcut teste
‎și când Bradley Cooper a zis: ‎„E chemat dr. Faggot”,
‎toți au zis: „Ce film tare! ‎Îmi place cuvântul ăla!”
‎Poți vedea chestii relativ recente
‎cu mintea din 2019 ‎și pot părea ciudate acum.
‎Mă uitam la reluarea ‎La birou.
‎Care e povestea?
‎„Jim și Pam. Sper să fie împreună!”
‎Acum când îl vezi, zici: „Nu știu...
‎E logodită. ‎S-a dat la ea patru sezoane.
‎Nu știu dacă e bine la locul de muncă.
‎Dacă ar reporni ‎La birou‎ acum,
‎Pam ar câștiga un caz ‎de referință de hărțuire sexuală.
‎Și la finalul serialului ai afla ‎că asta era documentarul
‎și adunau dovezi împotriva lui Jim!
‎Mă uitam și la serialul meu, ‎la ‎Parks and Recreation.
‎Iubesc serialul și familia serialului.
‎Mă uitam la câteva sezoane ‎și mi-am zis: „Nu știu.
‎Era o scenă din serial
‎în care personajul meu, Tom, ‎îi dă un cadou Rashidei Jones,
‎da? Îi dau un ursuleț de pluș.
‎Dar ursulețul are o cameră de filmat.
‎Dacă aș primi scenariul azi, aș spune:
‎„Nu fac asta, băieți.
‎Sigur Tom ar merge la închisoare.”
‎Atunci, spuneam:
‎„Aha. Pot să-i văd în casă.”
‎E interesant. Ce înseamnă asta?
‎Că oamenii care au făcut serialul ‎sunt răi? Nu.
‎Contextul era diferit.
‎Nu poți judeca totul ‎după standardele din 2019.
‎Unele lucruri, da, dar nu totul.
‎Da? De fapt, spun ‎că suntem cu toții de rahat.
‎Suntem subiectivi.
‎Devenim conștienți și ne îndreptăm.
‎E o călătorie.
‎Dacă spuneți:
‎„Nu sunt așa. ‎Știu grupurile marginalizate.”
‎Ești și mai de rahat, da?
‎Ești arogant.
‎Fii mai umil.
‎Nu înțelegeți că, în 50 de ani,
‎vom privi în urmă ‎și ne vom simți ca niște nenorociți?
‎Nu e ăsta visul,
‎într-un fel?
‎Vom privi în urmă,
‎nu vom ști ce să spunem nepoților.
‎Vom spune: „Da, nu știu ‎ce dracu' se întâmpla atunci.
‎Erau vagabonzi peste tot ‎și nimănui nu-i păsa.
‎Evitai contactul vizual, îi ocoleai
‎și sperai să nu te urmărească.
‎Câteodată întindeau mâna, ‎deschideai portofelul
‎și ziceai: „N-am mărunt.
‎Apoi te urcai pe un scuter ciudat
‎și te cărai de acolo!
‎Anul 2019 a fost ciudat.
‎Băgam toți negrii în închisoare.
‎Toți erau în închisoare,
‎cu excepția lui Drake, LeVar Burton ‎și puștiul din ‎Stranger Things.
‎În afară de ei, îi băgam ‎în pușcărie pe toți
‎pentru puțină iarbă.
‎Apoi am făcut iarba legală ‎și i-am lăsat acolo.
‎Nu știu, ‎am fi putut să dăm niște telefoane.
‎Contextul cultural schimbă totul.
‎Vedeți treaba cu R. Kelly.
‎Informațiile erau și în trecut, nu?
‎Chestia cu Aalyah, filmările
‎și toți s-au făcut că nu văd, da?
‎Dar acum, cultura a atins punctul critic.
‎Acum e un documentar-maraton de șase ore
‎și spunem: ‎„Una e să fie informațiile publicate
‎pe 20 de pagini,
‎dar acum că sunt prezentate ‎ca divertisment, destul!”
‎L-am urmărit.
‎Emoționant.
‎Din curiozitate, aplaudați ‎dacă v-ați săturat de R. Kelly.
‎Mulți oameni.
‎Da. A fost o lucrare interesantă.
‎Mulți oameni dădeau declarații.
‎Cei care lucraseră cu el.
‎Precum Lady Gaga, rapperul Chance.
‎Știți cine n-a dat declarație?
‎Tipul de aici! N-avem nimic de la dvs.!
‎- Cum vă numiți? ‎- Dan.
‎- Numele de familie? ‎- Greenblatt.
‎Dan Greenblatt,
‎n-am aflat nimic de la el.
‎De unde să aflu?
‎Nu sunt documente ale sprijinului tău, nu?
‎Ești norocos în privința asta. ‎N-ar fi jenant?
‎Dacă urmăriți documentarul,
‎apoi iese filmarea
‎și deja știți că ceva nu e în regulă.
‎Oamenilor nu le-a păsat.
‎Uitați filmarea cu Dan Greenblatt ‎după lansarea filmării.
‎Ăsta e un remix cu tărie ‎Proaspăt scos din cuptor
‎Doar eu mă mișc...
‎Aici e filmat peste două săptămâni, ‎mergând la serviciu.
‎Beau niște rom cu Cola
‎Și zic: „Și ce? Sunt beat”
‎Ești norocos că nu au filmarea, Dan. ‎Știi că ai cântat piesele.
‎N-ar fi îngrozitor?
‎Dacă ar avea filmări de acum 18 ani?
‎În care discutai despre mersul ‎la un concert R. Kelly.
‎Discutai despre cum te-ai distrat ‎și era absurd.
‎N-ar fi groaznic? ‎Știți cu cine au filmarea?
‎Cu mine!
‎Da, la finalul primului spectacol,
‎eu l-am pus pe net.
‎Aveam o secvență la sfârșit:
‎„Am fost la concertul R. Kelly. ‎A fost demențial!”
‎Nu mai fac prostia aia, ‎dar s-a înregistrat.
‎Când văd documentarul, sunt îngrozit!
‎Îmi zic: „Sper să nu scoată filmările!
‎Și așa am avut un an dificil.”
‎L-am ascultat zilele trecute ‎și n-a sunat prea bine.
‎Formularea pe care am folosit-o ‎e printre cele mai rele posibile.
‎Mi-o imaginez pe Wendy Williams ‎sau cine merge în cluburi
‎și sunt pe scenă spunând: ‎„Muzicianul meu favorit e R. Kelly!”
‎„Muzicianul său favorit ‎pe care l-a întâlnit e R. Kelly.
‎Nu se termină acolo.
‎Să vedem al doilea program de comedie,
‎lansat cu doi ani mai târziu.
‎„În ultimul program ‎am vorbit despre R. Kelly.
‎M-am gândit că nu mai e nevoie,
‎dar problema e ‎că R. Kelly tot face lucruri uimitoare!
‎Lucruri uimitoare!
‎Lucruri uimitoare!”
‎A fost ciudat că priveam spectacolul
‎și uitasem multe dintre glume.
‎Erau vechi de zece ani.
‎La unele mi-am zis: „Nu le-aș zice azi.”
‎M-am simțit prost. Apoi: „E în regulă.”
‎Așa ar trebui să fie, nu?
‎Dacă ești același de acum zece ani,
‎ești de rahat! Trebuie să te schimbi.
‎Am zis că nu aș mai spune glume de atunci.
‎Aveam o glumă veche despre vărul Harris
‎și... mulțumesc, în fine.
‎Și...
‎În gluma respectivă spuneam ‎că urmărea seriale ciudate
‎și că era grăsun.
‎Una era: „Știți ceva?
‎Nu sunt indieni grăsuni! E o raritate.
‎E ca o stea căzătoare, ‎una grasă, maronie și pe pământ.”
‎E în regulă, dar,
‎dacă m-aș gândi acum la glumă, aș spune:
‎„N-are rost să-mi umilesc vărul ‎la nivel global.
‎Poate o las deoparte.”
‎Atunci aveam 25 de ani.
‎„Trebuie să umplu ora, nu-mi pasă!”
‎L-am sacrificat pe micul Harris.
‎E cam grăsun, ‎practic doar l-am zdrelit.
‎E în regulă.
‎A primit stagiaturi pentru gluma aceea.
‎Da! Oamenii ziceau: „Ce? Tu ești Harris?”
‎Nu mai e grăsun.
‎E foarte musculos. Merge la sală mereu.
‎Probabil l-am traumatizat pe viață.
‎„Nu sunt o stea căzătoare!”
‎Am vizionat documentarul ‎despre Michael Jackson.
‎Nu știu dacă ați avut șansa,
‎dar să spunem că da,
‎și că sunteți la fel de fermi ‎ca în privința lui R. Kelly.
‎Aplauze dacă v-ați săturat de Michael.
‎Ce s-a întâmplat cu aplauzele ‎pentru R. Kelly?
‎Erau mult mai puțini oameni.
‎La nivel colectiv, spuneți:
‎„Nu știu ce să-ți spun, ‎muzica lui e mai bună.
‎Suport pierderea lui Kells, ‎dar nu renunț la Michael.
‎Am o nuntă luna viitoare, lasă!”
‎Dan, tu nu zici nimic?
‎Dan spune: „Cică au fost ‎vreo doi copii, nu-mi pasă.
‎Scuze, Aziz, mă duc acasă, ‎ascult «Thriller»,
‎urmăresc ‎The Cosby Show ‎și mă culc. Asta e!”
‎Bine. Dan... bine.
‎Să spunem că apare un documentar mai rău.
‎Acum spun
‎că sunt o mie de copii. ‎Te-ai săturat de el?
‎Da. Vedeți?
‎Dan are principii, da?
‎„Una e să fie doar doi copii, ‎dar trag linie undeva
‎și Dan o face
‎la o mie de copii!”
‎Nu e ciudat că ni se pare divertisment?
‎Nu? Nu e cam ciudat? Prietenii ți-au zis:
‎„Doamne! Ai văzut emisiunea
‎în care tipii aceia descriau în detaliu ‎cum au fost molestați patru ore?”
‎„Nu.”
‎„Trebuie să-l vezi!”
‎Nu știu cum a stat treaba,
‎dar părea într-adevăr ‎că se întâmpla ceva ciudat
‎și că Michael era bolnav.
‎Mi-aș dori ca cei din jur ‎să-l fi făcut să primească ajutor.
‎Înțelegeți?
‎Lua copii în turnee ‎și lucruri de genul acesta.
‎Am fost în turneu. Știu cum e. ‎Sunt mulți oameni în jur.
‎Am director de turneu, comedianți,
‎personalul sălii.
‎Dacă aș fi apărut într-o vineri, spunând:
‎„El e Justin. Va sta cu mine o săptămână.”
‎„Aziz, Justin are șase ani.”
‎„Dar e amicul meu.”
‎„Fă-ți prieteni de vârsta ta.”
‎„N-am avut copilărie. Sunt Peter Pan.”
‎„Nu, ai putea fi pedofil. Vino, Justin.
‎Să te ducem la ai tăi.
‎Să discutăm cu mama ta despre priorități.”
‎Ridică-te puțin.
‎Nu-l cunosc pe puști.
‎Puteai să fii Justin.
‎El e amicul meu Justin. Va sta cu mine...
‎De ce naiba stai ‎în primul rând la spectacol?
‎Ce avem, un tată cu doi fii?
‎Știți...
‎Dacă ajunge pe filmare, ‎mama nu va fi încântată.
‎Bravo, tată!
‎Cum te numești?
‎Tyler.
‎- Tyler. Și celălalt puști? ‎- Dylan.
‎Dylan. Tyler și Dylan. Bine. ‎Câți ani ai, Tyler?
‎- Zece. ‎- Zece?
‎Fir-ar!
‎O distribuție perfectă!
‎Iisuse!
‎Tată, cum te numești?
‎- Ben. ‎- Ben, bine.
‎Ai luat o decizie ciudată, ‎aducându-i aici.
‎Celălalt lucru ciudat la faza cu Michael e
‎că nu știu ce să cred, avem internetul
‎și el ne confirmă ‎tot ce vrem să credem, nu?
‎Pot scrie pe internet: ‎„Michael Jackson, vinovat.”
‎Ar fi: „Poftim?
‎Michael e un monstru. ‎Nu pot să cred că ar face asta.”
‎Pot intra pe net,
‎pe YouTube: ‎„Michael Jackson, nevinovat”
‎și ar fi: „Poftim?
‎Copiii i-au înscenat asta!”
‎Nu știu ce să cred,
‎un clip pe YouTube ‎te poate convinge de orice!
‎După ce am urmărit un clip pe YouTube:
‎„Fac parte din Illuminati?
‎Au pus cap la cap ‎niște dovezi convingătoare.”
‎Am urmărit clipul. ‎Parcă era: „Aziz Ansari: Illuminati.
‎Priviți-i numele. Cum se scrie?
‎Doi de „A”. Ce au deasupra? Triunghiuri.
‎Ce mai are în nume? Doi de „S”.
‎A-Z-I-Z A-N-S-A-R-I.
‎Doi de „I”, două triunghiuri.
‎Ce are pe cap? Doi ochi.
‎Aziz Ansari: Illuminati.”
‎Dacă Michael a făcut-o, ‎a creat o dilemă culturală pentru noi.
‎Pentru că muzica lui e foarte profundă. ‎Devine parte din viața ta.
‎Prima mea amintire despre muzică
‎este de când eram cam de vârsta lui Tyler.
‎Îmi amintesc...
‎faptul că ascultam o casetă ‎a lui Michael Jackson, ‎Thriller.
‎A fost prima mea amintire. ‎Care e a voastră,
‎ce piesă vă amintiți ‎că ați ascultat prima oară?
‎- Probabil „Thriller”, sincer. ‎- Serios?
‎Ce piesă?
‎Cum adică?
‎Ce piesă? ‎Te referi la piesa „Thriller”? Bine.
‎Cum ștergi asta din viața ta, Tyler?
‎Devine un tipar, nu?
‎Știți care a fost ‎cea mai mare dilemă a mea?
‎Dacă în 1999
‎Osama Bin Laden ar fi scos
‎un album incredibil de jazz?
‎Oamenii cred: „E o operă fundamentală.
‎E Miles Coltrane Bin Laden”, nu?
‎În acea zi, ‎urmăriți știrile și reporterul spune:
‎„Autorul atacurilor e...
‎legenda jazzului, Osama Bin Laden?
‎Saxofonistul? Sigur e același individ?
‎Noi, cei din platou suntem șocați.
‎Avem reprezentantul ‎casei de discuri la telefon,
‎Darren, de la Bop Boppity Bop Bop.
‎Darren, ce părere ai?”
‎„Sunt șocat. Nu-mi vine să cred.
‎Am fost cu el ‎acum două săptămâni, era de treabă.”
‎„Serios? Era de treabă?”
‎„M-a ajutat să mă mut.
‎Mă lua de la aeroport.
‎Rahat! Ar trebui să spun FBI-ului.
‎Dar nu-mi vine să cred.”
‎„Dar muzica sa, Darren?”
‎„Noi tocmai am...
‎înregistrat un album de Crăciun ‎cu Michael Bublé...
‎Sincer să fiu,
‎e excepțional.
‎Dar...
‎probabil va trebui să renunțăm la el.”
‎„Va trebui să renunțăm la el.
‎Asta ar putea fi întrebarea ‎iubitorilor de jazz:
‎Vom mai putea să ne bucurăm de muzică?
‎Ce spun telespectatorii? ‎Să vină apelurile.
‎Avem un domn din Brooklyn.
‎Dan Greenblatt. Dan, ce părere ai?”
‎„Doar n-au fost o mie de clădiri.
‎Nu știu ce va păți Michael...
‎dar cred că R. Kelly are o problemă.
‎Se pare că e acuzat.
‎Toate companiile l-au abandonat, ‎RCA, Sony, toate.
‎În zilele noastre, când ai o corporație,
‎dacă un angajat face ceva, ‎compania e criticată, nu?
‎Parcă se repetă toată faza cu Pizza Hut.
‎Tipul comandă o pizza cu salam.
‎Primește pizza,
‎salamul e aranjat să arate ca o svastică.
‎Unii oameni pe internet spun ‎că nu arată ca o svastică.
‎Spun că arată ca o pizza normală.
‎Deci e internetul e divizat.
‎Am văzut-o. Arăta ca o pizza normală.
‎Nu știu. Ce spuneți? ‎Aplaudați dacă o credeți svastică.
‎Dacă arată ca svastica.
‎Câțiva în spate.
‎Aplaudați dacă arata ca o pizza normală.
‎Da. Dumneavoastră, de acolo?
‎Credeți că arata ca o pizza?
‎Da? Credeți că doar minte ‎să primească atenție
‎sau ceva? Da?
‎Știi unde ai văzut-o?
‎A fost în ‎New York Times ‎și ‎Washington Post,
‎dar cică ‎Washington Post‎ ar fi pus
‎o fotografie modificată, ‎știi de unde era?
‎- ‎Washington Post. ‎- Pe aceea ai văzut-o?
‎Bine. E foarte interesant,
‎pentru că am inventat totul.
‎Nu încerc să te fac de râs, ‎dar ai aplaudat cu alții mai devreme,
‎voi sunteți problema, da?
‎Ce faceți?
‎La asta s-a ajuns acum.
‎Părerea voastră contează,
‎încât trebuie să discutați ‎despre lucruri inexistente?
‎Fac asta în fiecare seară ‎și mereu se aplaudă.
‎La primul grup:
‎„Da, e svastică. Așa e țara asta.
‎Probabil Trump a pus salamul acolo!”
‎Și celălalt grup:
‎„Țara e prea sensibilă. Unde e ‎corectitudinea politică? Fătălăilor!”
‎Acești oameni nu înțeleg ‎că deși cred lucruri complet diferite,
‎sunt aceeași persoană.
‎Nu le pasă să învețe, ‎să exploreze, să discute,
‎ei doar vor să-și facă reacțiile ‎programate cunoscute.
‎Deja știu ce cred despre orice.
‎Iar restul, care nu ați aplaudat,
‎nu ați scăpat.
‎V-am văzut fețele.
‎Nimeni nu credea: ‎„Sărmanul. Sper că nu a fost așa.”
‎Nu, stăteați acolo,
‎cu același gând în minte.
‎„Cum am ratat faza cu Pizza Hut?
‎Tu ai văzut-o?
‎Mă uit mereu la știri. ‎Stau toată ziua pe CNN, naibii!
‎Stau pe telefon în rest,
‎mi-am închis telefonul pentru prostia asta
‎și deja sunt în urmă!”
‎Trebuia să fiți puțin sceptici ‎la faza asta,
‎dacă ar fi fost adevărat, ‎n-ar fi fost la Pizza Hut,
‎ci la Papa John's.
‎Tare.
‎O doamnă a țipat: „Amuzant!”
‎Inutil, dar apreciez.
‎De aceea e grozav ‎să vin în fața publicului.
‎Nu se știe ce urmează, nu?
‎„Amuzant!” Nu mi s-a mai întâmplat asta ‎în 18 ani de comedie.
‎Să vorbim puțin despre Alzheimer.
‎Bunica mea are Alzheimer.
‎Am văzut-o în India de Crăciun.
‎Știți,
‎nu știu dacă aveți rude cu boala asta,
‎dar e una foarte tristă.
‎Acum are o îngrijitoare. ‎Se numește Fatima.
‎Fatima me-a explicat cum să te comporți ‎cu bolnavii de Alzheimer, pentru că...
‎au tot soiul de ticuri de luat în calcul.
‎Bunica făcea un lucru,
‎punea aceleași întrebări mereu.
‎Ceva ce întreba mereu:
‎„Aisha face ‎samosa‎ dincolo?”
‎Fatima spunea: „Da, e acolo!”
‎Mi s-a părut ciudat, Aisha e sora ei...
‎decedată.
‎Sigur nu face ‎samosa‎ în bucătărie.
‎Am întrebat-o pe Fatima: ‎„De ce spui asta? De ce minți?”
‎Ea spune: „Uneori e mai simplu așa.”
‎Am zis: „Mi se pare cam răutăcios.”
‎Eram acolo cu iubita mea, ‎o femeie caucaziană.
‎Din când în când,
‎fiind prin preajmă, bunica zicea:
‎„Cine e fata albă?”
‎Îi ziceam: „E iubita mea, bunico.”
‎„Adică e soția ta?”
‎„Nu, doar iubiți.
‎Ne iubim, poate în viitor,
‎dar e importantă, voiam s-o cunoști.”
‎„Bine.”
‎„„Cine e fata albă?”
‎„E iubita mea, bunico.”
‎„E soția ta?”
‎Ne iubim, poate în viitor,
‎Suntem un cuplu. E importantă.
‎Voiam s-o cunoști.” „Bine.”
‎„Cine e fata albă?”
‎S-au întors britanicii.
‎Trebuie să ne arăți actele tale.”
‎Cel mai trist lucru a fost ‎când bunica mi-a zis
‎la un moment dat să mai rămân cu ea puțin.
‎Mi-a zis: „Nu mai stai câteva zile,
‎să stai cu bunica?”
‎Am zis: „Nu pot. Trebuie să mă întorc, ‎mă pregătesc pentru turneu.”
‎A zis: „Bine...
‎Nu mai stai câteva zile,
‎să stai cu bunica?”
‎I-am zis: „Nu pot,
‎mă întorc mâine, am turneu.”
‎„Bine.”
‎Mă tot întreba. Eu o țineam pe-a mea.
‎Mă omora asta pentru că...
‎știam că nu e real.
‎Aveam avion în ziua următoare,
‎dar puteam să aranjez să mai rămân puțin.
‎Dar nu sunt un om așa de bun.
‎Sunt bun o zi, prea mult strică.
‎M-a întrebat din nou ‎și urma să-mi spun replica,
‎iar Fatima mă bate pe umăr și-mi spune:
‎„Spune-i că rămâi.”
‎Am zis: „Vai de mine...
‎Sunt un nepot rău, dar...
‎tu ești un demon sau ceva. ‎Nu fac așa ceva! E răutăcios!”
‎„Da. Rămân toată săptămâna!
‎Știi cine mai e aici? Aisha, adu‎ samosa!”
‎E greu să îmi văd bunica așa,
‎mi-o amintesc când era tânără.
‎E înfricoșător, când ajungi la vârsta mea.
‎Am 36 de ani,
‎am văzut oameni îmbătrânind. ‎Știu ce face bătrânețea.
‎Când ești tânăr și vezi bătrâni,
‎i-ai cunoscut ‎doar în stare de degradare, nu?
‎Dacă ți-ai cunoscut străbunica,
‎când ai cunoscut-o, era...
‎Spui: „Bună, străbunico Carol.”
‎N-ai cunoscut-o când sărea coarda,
‎ai știut-o doar ca acest personaj negativ ‎din ‎Stars Wars.
‎Dar acum vezi schimbarea.
‎E înfricoșător,
‎îți dai seama că urmăm cu toții, nu?
‎Noi urmăm.
‎Părinții noștri urmează.
‎Asta te sperie, nu?
‎Când te gândești la părinții tăi.
‎Sunt norocos,
‎ambii mei părinți sunt în viață, ‎sănătoși, întregi la minte.
‎Și iau asta de bună.
‎Nu îi sun, nu îi vizitez destul de des.
‎Voi îi vizitați des?
‎Cât de des, de două, trei ori pe an?
‎Cât mai au?
‎Vreo 20 de ani?
‎Înseamnă...
‎că îi mai vedeți de 60 de ori.
‎Atât.
‎De 60 de ori.
‎Încă 60 de vizite.
‎Profitați la maxim de ele?
‎Creați amintiri plăcute?
‎Știți ceva? ‎Închideți cu toții ochii o clipă.
‎Hai. Închide-i. Ești singurul.
‎Gândiți-vă la ultimul weekend ‎acasă la părinți, da?
‎Gândiți-vă la ce ați făcut.
‎Găsiți cea mai plăcută amintire.
‎Când o găsiți, ridicați mâna.
‎Avem cam cinci mâini ridicate.
‎Știți de ce? Pentru că am avut ‎același weekend de rahat.
‎Știu ce ați făcut, am făcut același lucru.
‎Ați ajuns târziu vineri:
‎„Să despachetez și să mă culc.”
‎„Bine, ne vedem dimineață.” ‎Gata prima zi.
‎V-ați trezit devreme în ziua următoare, ‎pe la... 11:30,
‎ați mers să faceți cafea.
‎„V-ați luat cafetieră.”
‎„Da, ne place.”
‎Gata discuția.
‎Apoi stați pe telefoane, calculatoare,
‎ca să evitați contactul vizual
‎sau orice fel de discuție.
‎Apoi se instalează vina colectivă.
‎Întreaga familie se adună în sufragerie.
‎Nimeni nu știe ce să spună.
‎La un moment dat,
‎vă treziți că urmăriți ‎Cursă infernală‎ împreună.
‎Apoi e vremea cinei.
‎Un părinte spune: „Mergem ‎la orice restaurant vrei. Tu alegi.”
‎„Nu stau în orașul ăsta de rahat. ‎Alege tu!”
‎„Hai la restaurantul nostru,
‎nu știm că e lanț de restaurante!”
‎Mergi acolo, comanzi ardei pané ‎și inele de ceapă.
‎Mănânci tot. Vii acasă,
‎faci un rahat imens.
‎Te trezești dimineață, îți faci bagajul,
‎îl târăști după tine. Când să pleci,
‎un părinte te privește în ochi în sfârșit.
‎Îți spune:
‎„Ești bine?”
‎Și nu ești.
‎Dar spui: „Da!”
‎Pentru că suntem incapabili...
‎să avem o discuție reală
‎cu oamenii pe care îi cunoaștem ‎de toată viața noastră.
‎Mai repetăm tărășenia
‎de 59 de ori...
‎Și apoi mor.
‎Dacă aș încheia spectacolul aici?
‎Apropo, Tyler. ‎Nimic din toate astea nu ți se aplică.
‎Stă acolo: „Tata va muri în 20 de ani!”
‎Ești OK.
‎Ești cu tatăl tău acum. E în regulă.
‎Își va îmbrățișa mama acasă:
‎„Mamă, a zis că o să mori în 20 de ani!”
‎Nu spun toate astea ‎ca să ne întristăm, da?
‎Le spun cu speranța să ne inspire
‎să vorbim cu ei, să-i cunoaștem.
‎Când vor muri, noi le spunem povestea, da?
‎Suntem biografii lor.
‎Și sigur sunt mult mai interesanți ‎decât îi considerăm noi.
‎Când mergeți acasă, ne provoc
‎să vorbim cu oamenii ăștia.
‎Stați de vorbă cu mama: „Știi ce?
‎Lasă telefonul.
‎Să discutăm, să aflu despre tine.
‎Zi-mi povestea ta.” Va fi înduioșată.
‎Privește-o în ochi, pune-i întrebări, ‎nu te mulțumi cu puțin.
‎Spune: „Mamă...
‎Ți-ai tras-o cu un negru?”
‎„De ce m-ai întreba așa ceva?”
‎„Vreau să-ți știu viața. Nu știu. ‎Vreau să știu lucruri.”
‎„E cam ciudat să începi cu asta!”
‎„Nu știu, încerc și eu.”
‎„Bine, era 1998 ‎și Bulls erau la apogeul carierei.”
‎Tyler, poți face asta dacă vrei.
‎Tyler, promite-mi că o faci.
‎O faci?
‎Așa!
‎Sunt într-o relație acum.
‎Da, e o femeie minunată.
‎Suntem cuplu interrasial.
‎Multora nu le pasă. Dar unora nu le place!
‎În prezent ne-o cam luăm pe două fronturi.
‎Pe un front, ni se spune clasicul:
‎„Nu vă potriviți!”
‎Dar sunt și chestiile moderne: ‎„Aziz, ești în divertisment,
‎nu te cupla în afara rasei tale, ‎mai ales cu o albă,
‎se propagă ideea ‎că glorifici frumusețea femeilor albe!”
‎Așa se spune mai sofisticat: ‎„Nu vă potriviți!”
‎Uitați, înțeleg. ‎Înțeleg raționamentul, da?
‎Am ieșit cu indience, ‎cu fete de diferite etnii.
‎Dar am o legătură profundă cu ea.
‎E ceva greu de găsit.
‎Scuze că nu avem aceeași nuanță a pielii.
‎Dar m-am și săturat
‎să mi se spună ‎cu ce etnii am voie să mă cuplez.
‎Am pățit asta toată viața, știți? ‎Chiar și când eram puști.
‎Eram în clasa a V-a, ‎toți copiii din clasă erau albi,
‎în afară de mine și o asiatică.
‎Chiar și atunci, oamenii spuneau:
‎„Așa, Aziz!
‎Ce e între tine și Christine Li, omule?
‎Vă văd, ce se petrece între voi?
‎Haide, omule. Tu arăți ciudat. ‎Ea arată ciudat...
‎S-o facem!”
‎Peste 20 de ani, ajung în divertisment,
‎și e același lucru: „Așa, Aziz,
‎ești un actor de comedie indian,
‎Mindy Kaling la fel, ce se petrece?”
‎Iubita mea e daneză,
‎nici măcar nu înțelege rasismul ‎cu care ne confruntăm uneori.
‎Ei nu au același tip de rasism ‎în Danemarca,
‎e diferit cultural
‎pentru că ei nu au alte rase.
‎Sunt doar danezi.
‎La ei, minoritate e pâinea de secară.
‎Uneori trebuie ‎să-i explic lucruri, înțelegeți?
‎Îi imit vocea în următoarea parte,
‎dar nu e vocea ei, da?
‎Accentul e puțin dificil, ‎a locuit în diferite zone ale lumii
‎și vă spun asta că nu vrei s-o imit
‎și oamenii să spună: „Aziz iese cu una ‎care sună ca Mary Poppins.”
‎Vine la mine într-o zi și spune:
‎„Dragule, am făcut o boacănă.
‎Am intrat pe niște forumuri
‎și am văzut că lumea posta poze cu noi.
‎Mă întrebam:
‎„De ce crede lumea că mă numesc Becky?”
‎A trebuit să-i explic. ‎Nimeni nu crede asta.
‎Așa se face mișto de albe pe internet.
‎Ca în piesa lui Beyoncé: ‎„Cheam-o pe Becky.”
‎„Deci e un fel de insultă?
‎Nu e rău, să-mi spună doar pe alt nume.”
‎Apoi și-a deschis umbrela și a zburat.
‎Odată
‎ne plimbam prin New York.
‎Ne țineam de mână, ne vedeam de treabă.
‎Un tip arată spre noi și spune:
‎„Sigur ai curse gratuite cu el!”
‎Înainte să zic ceva, iubita spune:
‎„Mă scuzați. ‎Îmi plătesc singură taxiul, mulțumesc!”
‎Apoi se dădea mare, ‎de parcă domina disputa.
‎Nici n-am apucat să mă enervez pe tip,
‎pentru că eram confuz.
‎Apoi i-am zis: „De ce ai spus asta?”
‎Ea spune: „Domnul insinuează
‎că ies cu tine pentru bani ‎și că sunt o oportunistă.”
‎„Asta crezi că s-a întâmplat?
‎Nu.
‎Râde de mine că sunt indian. ‎Că sunt șofer de taxi.
‎„Nu ești șofer de taxi.”
‎„Nu, el știe asta.
‎Spune doar
‎că multe taxiuri sunt conduse de indieni.
‎E un stereotip. ‎Mulți indieni sunt taximetriști.”
‎„Mulți indieni sunt și doctori,
‎putea să spună: ‎«Faci multe consultații gratuite»”
‎„Da, dar de ce naiba ar spune asta?
‎Nu asta caută să spună, da?
‎Încearcă să mă umilească, da?
‎Nu încearcă să râdă de mine ‎că poate sunt doctor.
‎Spune că adesea ‎taximetriștii sunt indieni.”
‎„Să-l anunțe cineva
‎că dacă ai pielea închisă, nu ești indian,
‎poți fi din Pakistan, Bangladesh...”
‎„Știe toate astea!
‎Fir-ar, Becky, asta înseamnă rasism.”
‎Pentru contracepție, ‎iubita mea folosește un sterilet.
‎Avem câțiva fani!
‎„Am și eu unul în păsărică!”
‎Doi oameni care stau apropiați,
‎sunt un mic grup.
‎Iubita mea are unul și e foarte surprinsă
‎că nu mulți din America îl folosesc,
‎sunt populare în Europa, aici, nu prea.
‎Aici se folosesc pilule.
‎Îi cam înțeleg confuzia,
‎pilulele sunt un produs absurd, nu?
‎La pilule, tu și partenerul, ‎Lisa și David,
‎mergeți la doctor:
‎„Ne facem griji pentru sarcină, ‎dar nu vrem să folosim prezervative,
‎putem face ceva?”
‎Doctorul spune: „Da. Am planul perfect.”
‎Lisa, îți dau pilula asta.
‎O să te dea peste cap.
‎Îți bagă niște hormoni ‎în corp, va fi ciudat,
‎dar trebuie să o iei zilnic, ‎la aceeași oră.
‎Zilnic, la aceeași oră.
‎Nu uita. Dacă uiți o dată, ‎rămâi gravidă azi, da?
‎Zilnic, la aceeași oră.
‎Nu o da în bară, Lisa!
‎Așa, David, uite ce ai de făcut.
‎Nimic. Te-am rezolvat. Fă-ți treaba. ‎Bag-o! Distrează-te!
‎Nici nu știu de ce ai venit. ‎Ești adorabil!”
‎Cum funcționează steriletul...
‎În esență, steriletul are
‎o chestie de cupru, ‎pe care doctorul o introduce adânc,
‎într-o procedură dureroasă. ‎Are fire la exterior,
‎ca doctorul să-l poată scoate ‎dacă vrei să ai copii
‎sau după vreo șapte ani, ‎când trebuie înlocuit.
‎Odată, când ne făceam treaba, ‎am atins firul...
‎cu penisul.
‎Și... m-a durut foarte tare.
‎Frate...
‎e greu să te întorci acolo ‎cu același nivel de entuziasm...
‎după un atac.
‎Încerc să mă gândesc la o analogie.
‎Să zicem că mănânci chipsuri.
‎Totul e bine, scoți chipsurile
‎și când întinzi mâna după un chips, ‎ceva de mușcă de sculă, da?
‎Data viitoare când vrei să iei un chips...
‎Spui: „Stai, nu mișca punga.
‎Intru. Nu mișca punga.”
‎E diferit.
‎În cele din urmă, devine o problemă, nu?
‎Iubita spune: „Să facem ceva.
‎Nu-mi place. ‎Ar trebui să iau iar pilule.”
‎„Orice decizi, sunt de acord.
‎Nu prea am un cuvânt de spus.
‎Spune: „Da, știu, ‎dar nu-mi plac pilulele.”
‎„De ce nu?”
‎Îmi zice: „Mă fac irascibilă,
‎prost dispusă, iritabilă.
‎Dar aș putea să le iau.”
‎Mi-am zis: „Poftim?
‎Astea sunt cele două opțiuni?
‎Fie risc echimoze peniene
‎sau te resemnezi ‎să fii o persoană nasoală?
‎Trebuie să fie altă cale.
‎Într-adevăr,
‎merge la doctor, află că s-a inventat ‎un sterilet pentru bărbați,
‎mi-am băgat unul și s-a rezolvat problema.
‎Da. Deci cum funcționează chestia asta...
‎Nu există așa ceva!
‎Uite cum s-au entuziasmat!
‎Doamna și-a scos telefonul:
‎„Îi fac o programare iubitului.
‎La cât deschideți? La opt?
‎O să fie acolo la 7:15.
‎Hai să-i băgăm două,
‎în caz că se strică unul ‎și vă rog să strângeți firele,
‎să nu-mi înțepe ceva păsărica.
‎Numele lui? Dan Greenblatt. Da.”
‎Dan, mă bucur că ai venit astă-seară.
‎Mă bucur că ați venit cu toții.
‎Și... da.
‎O spun din suflet.
‎Sunt recunoscător că ați venit.
‎Am făcut multe spectacole în carieră.
‎La sfârșitul spectacolelor ziceam:
‎„Noapte bună. Mulțumesc mult!”
‎Dar adevărul e...
‎că nu era din suflet.
‎O spuneam doar pentru că așa se spunea ‎la finalul spectacolului.
‎Sigur, eram recunoscător. ‎Nu sunt nesimțit.
‎Dar nu eram destul de recunoscător.
‎Nu mă gândeam ‎la ce înseamnă să veniți cu toții,
‎dar acum, când vă văd aici, e diferit.
‎Mă gândesc la ce înseamnă
‎că ați venit aici,
‎ați stat la coadă.
‎Și ați făcut toate astea
‎ca să mă auziți vorbind la microfon ‎preț de aproape o oră.
‎Înseamnă mult pentru mine,
‎pentru că am văzut o lume
‎în care nu am șansa să mai fac asta.
‎Aproape am simțit că am murit.
‎Într-un fel, așa a fost.
‎Vechiul Aziz care spunea: ‎„Fă-ți de cap” a murit.
‎Mă bucură asta,
‎acel tip abia aștepta
‎să vadă ce urmează.
‎„Mai fac un turneu? ‎Mai fac un sezon de spectacole?”
‎Nu mai gândesc așa.
‎Am înțeles...
‎că totul e trecător.
‎Toate lucrurile
‎pot dispărea așa...
‎Ce avem cu adevărat...
‎e clipa...
‎și oamenii din prezent.
‎V-am vorbit despre bunica,
‎a fost trist,
‎dar nu v-am spus că, ‎atunci când eram cu ea,
‎zâmbea, râdea, era acolo cu mine.
‎Era prezentă într-un mod
‎în care. recent, oamenii ‎din preajma mea n-au fost.
‎Am încercat să iau asta cu mine.
‎Mamaia, bunica mea,
‎nu are prea mult de ales.
‎Dar eu, da.
‎Și așa aleg să trăiesc,
‎în prezent, cu cei din jurul meu.
‎Acum e momentul nostru, nu?
‎Eu, voi, Dan...
‎Doamna care a strigat: „Amuzant!”
‎Micul Tyler, traumatizat pe viață.
‎Noi toți.
‎Acesta este momentul nostru. Știți ceva?
‎Ce-ar fi să asimilăm asta o clipă?
‎Și cu asta, vă spun noapte bună.
‎Vă mulțumesc mult.
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc mult, Brooklyn.
‎Sper să ne revedem cândva.
‎Subtitrarea: Ramona Coman