UN ASSUMPTE PRIVAT
Comissari, una pregunta, si us plau!
Els asseguro que hem desplegat un operatiu sense precedents,
però ens han de donar temps.
En aquests moments, hem de ser discrets.
Creguin en la feina policial.
¿És just demanar confiança
quan han ocultat que hi ha un assassí en sèrie?
Aquestes setmanes han sigut essencials per treballar
i buscar l'assassí, senyoreta.
Un avantatge que hem perdut gràcies a vostè, Anaïs.
Comissari!
"La policia no atrapa l'assassí."
Quin embolic s'ha organitzat.
Millor dit: quin embolic hem organitzat.
Què esteu murmurant?
Què dius, mare?
-Amaga-ho. -Però...
Que no ho vegi.
Deia que el pis no està malament tot i ser de la policia.
En 40 anys de carrera,
el teu pare no es va veure obligat mai a fer-nos marxar de la ciutat.
Ni un sol dia.
-Héctor! -Senyora.
No puc viure així.
No trobo ni un dels meus bàsics.
On és la meva roba?
I els meus encreuats? Necessito una copeta, Héctor.
No es preocupi, senyora. L'equip de neteja és a punt d'arribar.
I sobre la seva copeta,
ara mateix podrà gaudir d'un ditet del licor de cirera de la senyora Carmiña.
Sense por, que tinc un dia molt difícil.
Omple-la tota.
Deliciós.
Li deixo l'esmorzar?
Esmorzar no, que tinc un dia molt difícil. Després.
-Amb permís. -Gràcies.
Encara hi ha tota la comissaria allà fora?
Si el meu germà s'esforcés per trobar en Cándido
tant com retenint-me aquí, ja l'hauria trobat.
Què és això?
Però ell no sap que no cal sortir de casa per continuar avançant.
-La tens? -Sí.
La vaig deixar aquí.
-Fantàstic. -Miri.
L'has provat?
Deixant de banda que em crema les orelles, funciona perfectament.
S'escolta la freqüència de la comissaria com si hi fóssim.
-I què has descobert? -Uf, és de bojos.
Ara resulta que tota la ciutat s'ha topat amb ell.
"És el meu veí. És el meu llogater. És el meu cap."
Fins i tot un va dir que era la seva sogra.
-És això! -La sogra?
Què? No. La pista clau. Mira.
"La portera d'una pensió
"el va veure fa dues setmanes.
"Li brillaven les mans."
Mira.
Ho veus?
Fa dies que el frego sense parar i no acaba de marxar.
Em miro al mirall i quan penso que ha marxat...
Un espurneig.
I un altre, i un altre.
L'assassí treballava a la sastreria,
així que cosia...
Els vestits de les coristes.
Com el que duia quan vaig venir a buscar-te.
Voilà.
A veure... Passatge de la Virreina, 23.
Però no pot sortir d'aquí. L'estan vigilant.
Cert. Estic segrestada!
-Això és... -Senyoreta!
No podem perdre els estreps.
No servirà de res.
Hi puc anar jo.
Què? Com és que tu pots sortir i jo no?
Qui creu que surt cada matí a fer la compra?
Ningú es fixa en el majordom.
Si surto amb el carretó de la compra, ningú no sospitarà res.
No ho sé, Héctor. I si tornes a prendre mal?
No et puc deixar anar sol.
Deixa'm provar-ho.
I la placa del pare?
Vull dos cotxes a la porta les 24 hores. Vigileu.
Va, dona'm un cigarret.
-No siguis gorrer. -Vinga.
És l'últim que et dono. Sempre n'estàs demanant.
Senyoreta, de totes les bogeries que ha fet,
aquesta és la pitjor.
Segur que aguantarà?
És clar que sí. Té més de 400 fils.
Però no és el llençol el que em preocupa que es trenqui,
sinó el seu cap.
Tu agafa'l fort.
Estaré repenjada a la canonada. Això és només per seguretat.
Mon Dieu.
Tot anirà bé.
No!
Héctor.
Bon dia.
Marina?
Héctor Hugo, agent de policia.
He vingut a preguntar-li per en Cándido Expósito.
Gràcies a Déu que és aquí, agent. No he pogut dormir
des que vaig veure la foto al diari.
Tenia una cara estranya, d'aquelles que no oblides.
I com que vaig parlar amb ell...
Va parlar amb ell?
Una mica, sí.
Amb aquesta miopia que em va donar Déu,
tendeixo a desconfiar, sap?
Ell era allà, en aquella cantonada,
tibat com un pal i mirant cap al meu portal.
Hi va ser una hora, dues… Cinc hores s'hi va estar, pel cap baix.
I em vaig dir:
"Chusa, això no és normal."
Perquè no era normal.
I és clar, com que el volia veure bé per quedar-me tranquil·la,
vaig començar a escombrar,
acostant-m'hi a poc a poquet.
I de sobte,
em va tocar l'espatlla, per preguntar-me.
Llavors vaig veure les seves mans, plenes de puntets brillants.
I després res.
Va preguntar per la del 3r A.
I qui és la senyora del 3r A?
Una tal Emilia. Ara fa un mes que va arribar.
I ara que ho penso,
m'havia de pagar el lloguer abans-d'ahir.
Serà millor que tanqui si ve d'incògnit.
Anem a veure per què no m'ha pagat la poca-solta.
Em donaran una recompensa, oi?
Perquè ja li dic
que això no està pagat.
Hauríem de trucar a la policia.
No és vostè policia?
A més policia, vull dir. Molta més.
Hola?
Ai, no.
-Segur que no és res. -Sí, segur.
-Vinga, anem. Vinga. -Segur.
Amb el seu permís.
Vaja! Ha deixat la ràdio encesa.
-Sí? -L'hem trobat.
Però és morta.
-Ara vinc. -No, ni parlar-ne.
Ja hi soc jo, vostè tornaria a posar la missió en risc.
Li has pres el pols? Segur que és morta?
No crec que sigui necessari. Té un color entre gris i negre
i no sembla un color gaire sa.
Per què una senyora gran de sobte?
I la flor de lis? La té gravada al pit?
Amb la roba, és difícil veure-ho.
Despulla-la.
Per l'amor de Déu, és una pobra anciana.
Héctor, hem de saber si la mort està relacionada amb les altres.
Chusa.
-Salut! -És el nom de la portera.
-Eh? -Chusa, és la forense.
Necessitem que sigui la nostra interlocutora
mentre jo examino el cadàver.
Chusa Malpica al seu servei.
Digui'm.
Soc la Pastora Luna, forense al servei de la policia.
L'agent és amb el cos?
Sí, senyora. És allà.
-Pot procedir a treure-li la roba. -Tregui-li la roba.
Habemus flor.
-Què? -Repeteixi el que dic.
Habemus flor.
Digui que revisi els seus efectes personals.
Que busqui a armaris, calaixos, qualsevol cosa seva.
Que comprovi les butxaques per si hi ha fermalls, quincalla o alguna cosa similar.
Només té una aliança, però…
Està encallada.
Héctor?
El telèfon, si us plau.
Senyoreta,
hi ha una postal dirigida a la víctima amb una altra adreça.
Em penso, senyoreta, que és hora de trucar a la policia.
No, no a la policia.
A un policia.
El cos s'ha preservat relativament bé pel fred,
però diria que aquesta dona va morir fa unes dues setmanes.
Per estar-ne segurs, haurem d'esperar els resultats de l'examen.
Entesos, perfecte.
-Moltes gràcies, Sr. Ricardo. -Anem.
-T'has de quedar amagada, si us plau. -Necessito veure el senyal del pit.
Em caurà el pèl si em veuen ajudant-te!
-Amaga't! -Inspector Zarco?
Senyor.
Zarco, li he de donar la meva més sincera enhorabona.
-Està bé? -Sí.
Pensava que estava enfadat amb mi per allò de l'altre dia i...
-La meva germana? -Sí.
Això de la meva germana no té nom.
Les dones ens compliquen la vida.
Però gràcies a vostè, tenim un nou rastre.
Bé...
Digui'm, com va trobar la pista
entre totes les trucades?
Per sort, suposo.
No sigui modest. M'agrada envoltar-me dels millors.
-Com va ser? -Vam rebre la trucada a les 11:00...
Per un moment he pensat que hauria d'ajudar-lo, inspector.
Arriba tard.
-Foc? -No, és que...
Te'l pots quedar.
-Gràcies. -T'ho dec.
No va estar bé deixar-te emmanillat a comissaria.
Ostres, això no m'ho esperava.
És una disculpa?
T'he demanat que vinguis per treballar junts.
No. Com? No.
-No pots treballar. -Sí que puc.
I no pararé fins que aquell miserable sigui a la presó.
A més, com has pogut veure, en el fons no us necessito.
Si no ens necessites, per què vols que treballem junts?
Per una cosa puntual.
Ja.
-Tens algun pla? -Quan no n'he tingut?
Necessito que vigilis tu aquest pis.
No. Ja m'he arriscat per treure't,
-i no funcionarà sempre. -Pablo!
Salvaries vides innocents.
Com ho faríem?
Tenim un tracte?
Sí.
-Marina, el sopar! -Ja vinc!
-Quan ens tornem a veure? -M'estàs proposant una cita?
-Demà a les 9:00 a la porta. -M'has de dir què tens al cap.
Bona nit.
Que seguin, Lourditas, ara torno.
Bona idea,
passar del sopar i directe a les postres.
Puc?
A mi també em fa mandra el sopar.
No penses dir res?
Arturo, soc jo qui hauria d'estar enfadada.
M'has deixat sola 24 hores amb la mare.
Fins i tot el pare ho deia. Ho recordes?
"La mare tancada…
-"la pitjor condemna." -"La pitjor condemna."
Recordes com t'enfadaves quan érem nens
-i pintava la cara als teus ninots? -Perquè eren de col·leccionista.
Quin nen els col·lecciona en comptes de jugar-hi?
Jo.
Marina, què esperes de la vida?
T'ho pregunto sincerament.
Perquè no sé com comportar-me perquè em respectis.
Tens una família fantàstica, una vida regalada,
homes adinerats trucant a la porta…
La Rosa hauria matat per ser la teva amiga.
No veus que ens ho poses molt difícil?
Jo us ho poso molt difícil?
Arturo,
difícil és haver de renunciar als teus somnis.
Acceptar que mai seràs la policia que volies ser,
que t'hauràs de casar perquè la gent no t'assenyali pel carrer,
que hauràs de viure d'una determinada manera per ser una dona.
No espero res de la vida.
Només vull ser qui soc.
Crec que si et paressis a pensar un moment,
t'adonaries de qui és injust amb qui.
No soparé, no tinc gana.
Déu meu...
Senyors!
No l'esperàvem.
Avui vigilo jo.
La Sra. Asunción ha anat a buscar les coses amb en Ramírez.
És cert. Acaben de sortir, senyor.
Perfecte. Jo faré guàrdia. Surtin a fer la ronda.
Senyors! Si us plau, agafin les seves coses. Va!
La senyora s'ha queixat del xivarri que fem.
Que no torni a passar.
Té un caràcter molt fort.
Sí, deu ser cosa de família.
Vagin a prendre uns xurros per despertar-se.
-Gràcies. -Gràcies.
-Has aparcat lluny? -Què? On anem?
-Creia que no marxarien. -No era aquest, el tracte.
Amb la senyoreta Marina, res és previsible.
-Ell també ve? -No t'ho he dit?
Som un equip.
-Això em passa per confiar en vostè. -Ja tornem al vostè, inspector?
Pardon.
Vinga, anem.
-Què em diu de la dona de la pensió? -Es deia Emilia Bouzas.
Era la vídua de 65 anys de l'Arnau Berio, un sergent mort l'any 1934.
-Cap relació amb les altres víctimes. -Res prova que fos prostituta.
Feia un mes que era a la pensió.
I l'únic home que va veure la portera va ser en Cándido.
-Què diu el forense? -Li van tallar el coll.
Però la flor li van gravar post mortem.
El cos mostrava més signes de violència que en els altres casos.
S'hi va acarnissar. Això vol dir que era personal.
O que es va resistir més que les altres.
Fascinant.
Sí. Fascinant.
Parlo sobre el cas.
Sí, és clar, el cas. Em diran on anem, si us plau?
A trobar on vivia la víctima abans de mudar-se a la pensió.
Robant proves de l'escena d'un crim?
Pablo, vinga.
Héctor, explica-l'hi.
Podríem dir que les proves van venir a mi.
No hi ha ningú.
Estalvia't que necessitem una ordre per entrar-hi,
que t'hi jugues la feina...
Qui diu que no han pogut entrar a robar?
Definitivament, la senyoreta és una mala influència.
Quina casa.
Com podia viure aquí la vídua d'un militar de baix rang?
Per què mudar-te a una pensió si pots viure aquí?
Pel mateix que nosaltres som en un pis franc.
Per protegir-se de l'assassí.
No et sorprenguis tant.
L'Héctor fa molt que treballa a casa.
Té més experiència policial que tu i que jo.
Hola?
Hi ha algú?
Hola?
Després d'esbotzar la porta,
si hi hagués algú, ja hauria...
Senyoreta, l'olor és la mateixa que a la pensió.
Quiet, policia!
Voleu que us agafi en braços?
Això deu fer setmanes que és aquí.
Escorcollem la resta de la casa.
-Hi ha res d'interessant, Héctor? -Humitat.
-No l'olora, senyoreta? -Som al costat del mar.
És una olor normal, oi?
Al llarg dels anys, he hagut de batallar amb la humitat més d'un cop
i, tot i ser a prop del mar, aquesta olor no és normal.
Fins aquí hem arribat.
És un pany de combinació.
Els artificiers hauran de volar la porta.
Vull provar una cosa.
Gràcies.
Ara vinc.
Gràcies.
Un estetoscopi.
Aguanta això.
-Saps obrir caixes fortes? -Tu no?
Increïble, el pare no t'ho va ensenyar.
9,3 segons.
El millor temps de l'acadèmia en vuit anys.
9,1 segons.
Tens sort que no deixin entrar dones a l'acadèmia.
Com diria la seva mare: "Jesús, Maria i Josep."
Diria que algú més s'ho ha passat bé aquí.
Què hi tenia muntat aquesta dona?
De debò t'ho he d'explicar?
Sembla una espècie de meublé.
Moltes vídues de militars, com que tenen pensions baixes,
-en muntaven un quan moria el marit. -Sort que vinc d'una família de policies.
No veig la seva mare fent això.
L'Emilia Bouzas no tenia cap negoci al seu nom.
A més, els meublés són més modestos que això.
Dubto que aquest negoci fos legal.
Els clients serien gent important
per tenir una porta blindada.
Sense dubte, sí.
Potser les noies assassinades treballaven aquí per a l'Emilia.
Però com podem relacionar això amb l'assassí?
Un moment.
Per aquí, vinguin.
S'han fixat en el quadre?
La reconeixen?
És la Julia, la primera dona assassinada.
Bravo, Héctor.
Un bon majordom no oblida els detalls.
I aquesta és la Manoli, una altra víctima.
I qui són aquestes dues?
No ho sé, però segur que estan en perill.
Conec aquesta noia.
Es diu Ángela, però es fa dir la Volcànica.
És una de les més populars al barri de les dones.
-"El barri de les dones"? -No em digui que...
No. Disculpi. La conec, però no de conèixer-la.
He reconegut el tatuatge. L'he arrestat alguna vegada.
L'hem de trobar abans que l'assassí.
-Sí. Anem. -Espera, Pablo.
No pots venir. La dona et coneix. L'has detingut uns quants cops.
No podem cridar l'atenció.
D'acord.
-Hauríeu d'anar armats. -Però...
És un barri perillós. Esperaré al cotxe.
Així es conquista una dama.
Senyoreta, abaixi-la!
Tot controlat.
Anem, Héctor.
On anem?
A veure algú que ens pot ajudar.
Senyora Carmucha.
Marina, quant de temps.
-Com estàs? -Bé.
-La veig bé. -Vaig tirant.
Toni! Toni, surt, ha vingut la Marina!
-Qui és aquest home? -Un amic que treballa amb importacions.
-Un amic? -Tu no tens amics, Héctor?
Com els seus, no.
Ei, Marina.
L'última vegada, em vas preocupar.
-Com estàs? -Ocupada.
-Així que no... -Busco a una tal Ángela.
Morena, guapíssima i, aparentment, molt bona acompanyant.
La Volcànica?
Exactament.
Què li passa? Té algun problema?
Està en perill. Com la dona del port.
Faré un parell de trucades. M'esperes?
Un amic?
Ha preguntat per vosaltres.
D'acord.
No tinc cap dubte que aquest senyor tan atlètic
sigui un fenomen al seu àmbit.
-Però no ens refiem de tot el que digui. -Mira, la casa de les dues campanes.
Tranquil, segur que és aquí.
-Deixi'm anar! -Héctor!
Deixeu-me anar!
O què?
Senyoreta Quiroga.
Miri què hem trobat al seu maletí.
Vaja, la nena rica juga amb armes de foc.
-La Volcànica? -La mateixa.
Que detesta que els curiosos la molestin.
Per què m'esteu buscant?
Vam veure el quadre a casa de l'Emilia Bouzas.
Sabem que t'amagues d'en Cándido Expósito.
Si...
Si ens ajudes, creiem que podem salvar-vos.
Li asseguro que la senyoreta no menteix.
Deslligueu-los.
-Què necessiteu saber? -Tot.
Tot sobre les noies,
l'assassí i el meublé on treballàveu.
-La Casa de l'Aigua. -Què?
Era el nom del meublé de la Sra. Emilia.
La Casa de l'Aigua.
I no era un meublé com els altres. Només hi treballàvem les millors.
Les festes que fèiem eren úniques.
Si sabessis quins clients teníem, se't posarien els pèls de punta.
Això és el que necessito saber.
Segur que vau veure o sentir alguna cosa
i per això us vol matar.
Escolta, m'has de creure, esteu en perill.
Ha matat les teves amigues, has d'amagar-te.
Ja són aquí! Vigila!
Compte!
Vinga! Ràpid!
Alto!
-Jo me n'encarrego. -Alto!
Quiet!
Pablo!
-Pablo, estàs bé? -Sí.
Va cap al port.
Vinga! Anem!
Està calent. No deu ser gaire lluny.
-Cal demanar reforços. -Per fi una mica de sentit comú. Gràcies.
-No, no tenim temps. -Allà!
I els reforços?
-Ens haurem de separar. -Com?
Si no cobrim les sortides, s'escaparà.
Cobrim-nos l'esquena, no les sortides.
Això em sembla més bona idea.
Anem. Per allà.
Per aquí.
Alto!
Marina!
Estic bé.
Marina!
Estàs bé? Marina.
Com estàs? Estàs bé?
Gràcies.
Estàs bé?
Ajuda!
UN ASSUMPTE PRIVAT CAPÍTOL 3: LA CASA BLAVA
Subtítols: Adrián Medina Reigada
Supervisor creatiu: Roger Peña