‫בלשית פרטית‬
‫סגן הניצב, שאלה אחת, בבקשה!‬
‫אנחנו מבטיחים לכם שהתחלנו במבצע חסר תקדים,‬
‫אבל אתם חייבים לתת לנו זמן לעבוד.‬
‫סודיות היא עניין הכרחי כרגע.‬
‫בבקשה תנו אמון בעבודה המשטרתית.‬
‫האם זה הוגן לבקש אמון‬
‫אחרי שהסתרתם מאיתנו במשך שבועות שרוצח סדרתי מסתובב חופשי?‬
‫אלו היו שבועות חיוניים על מנת שהמשטרה תעשה את עבודתה‬
‫ותאתר את הרוצח, גברת מונטרו.‬
‫יתרון שאיבדנו הודות לך, אנאיס.‬
‫סגן הניצב, בבקשה!‬
‫"המשטרה כשלה בתפיסת הרוצח."‬
‫זה הפך לבלגן רציני.‬
‫במילים אחרות, אנחנו עשינו בלגן רציני.‬
‫על מה שניכם מתלחששים?‬
‫מה אמרת, אימא?‬
‫- תסתיר את זה. - אבל...‬
‫שהיא לא תראה את זה.‬
‫אמרתי שהדירה הזאת לא רעה בשביל דירת משטרה.‬
‫במשך 40 שנות הקריירה שלו,‬
‫אביך מעולם לא חש צורך להרחיק אותנו מהעיר.‬
‫אפילו לא ליום אחד.‬
‫- הקטור! - גברתי.‬
‫אני לא יכולה לחיות בתנאים האלה.‬
‫אני לא מוצאת את החפצים החיוניים שלי.‬
‫איפה הבגדים שלי?‬
‫והתשבצים שלי? אני צריכה משקה, הקטור.‬
‫אל תדאגי, גברתי. צוות הניקיון תכף מגיע.‬
‫ובנוגע למשקה שלך,‬
‫תוכלי ליהנות מכוסית של ליקר הדובדבנים של דוניה כרמיניה.‬
‫תמזוג בנדיבות. עובר עליי יום קשה במיוחד היום.‬
‫תמלא אותה.‬
‫זה טעים.‬
‫להשאיר לך ארוחת בוקר?‬
‫בלי ארוחת בוקר, עובר עליי יום קשה במיוחד היום. אחר כך.‬
‫- ברשותך. - תודה.‬
‫חצי משוטרי התחנה עדיין בחוץ?‬
‫אם אחי היה משקיע בקנדידו חצי מהמאמץ‬
‫שהוא משקיע בהשגחה עליי, הוא כבר היה מוצא אותו.‬
‫מה זה?‬
‫אבל לפעמים לא צריך לעזוב את הבית כדי להמשיך להתקדם.‬
‫- זה אצלך? - כן.‬
‫השארתי את זה כאן.‬
‫- נפלא. - תראי.‬
‫ניסית את זה?‬
‫אם את לא מחשיבה את העובדה שזה שרף לי את האוזניים, זה עובד מעולה.‬
‫אפשר לשמוע את התדר של המשטרה כאילו אנחנו שם.‬
‫- מה גילית? - זה מטורף.‬
‫עכשיו מסתבר שכל העיר חלפה על פניו ברחוב.‬
‫"הוא השכן שלי. הוא בעל הבית שלי. הוא הבוס שלי."‬
‫מישהו אפילו נשבע שזאת חמותו.‬
‫- זאת היא? - החמות?‬
‫מה? לא. הרמז המרכזי. תראה.‬
‫"הקונסיירז'ית של פנסיון‬
‫"ראתה אותו באזור לפני שבועיים.‬
‫"הידיים שלו נצצו."‬
‫תראה.‬
‫רואה?‬
‫אני מקרצפת את זה כבר כמה ימים וזה לא יורד לגמרי.‬
‫אני מפסיקה, מסתכלת במראה וכשאני חושבת שזה נעלם...‬
‫הבזק קטן.‬
‫ואז עוד אחד ועוד אחד.‬
‫הרוצח עבד במתפרה של התיאטרון,‬
‫אז הוא תפר...‬
‫את תלבושות נערות המקהלה.‬
‫כמו זו שלבשתי כשחיפשתי אותך.‬
‫בבקשה.‬
‫בוא נראה... מעבר ויריינה 23.‬
‫אבל את לא יכולה לצאת מפה עכשיו. עוקבים אחרייך.‬
‫נכון. נחטפתי!‬
‫- זה... - גברתי!‬
‫אסור לנו לאבד קור רוח.‬
‫זה לא יועיל במאומה.‬
‫אני יכול ללכת.‬
‫מה? איך אתה יכול לצאת ואני לא?‬
‫מי את חושבת שיוצא בכל בוקר לעשות קניות במכולת?‬
‫אף אחד לא מבחין במשרת.‬
‫אם אצא עם עגלת הקניות, אף אחד לא יחשוד בכלום.‬
‫אני לא יודעת, הקטור. מה אם תיפצע שוב?‬
‫לא אוכל לתת לך ללכת לבד.‬
‫תן לי לנסות.‬
‫איפה התג של אבא?‬
‫אני רוצה שני רכבים ליד הדלת, 24 שעות ביממה. תשגיחו...‬
‫קדימה, תן לי סיגריה.‬
‫- אל תהיה שנורר. - קדימה.‬
‫זאת האחרונה שאני נותן לך. אתה תמיד מבקש.‬
‫גברתי, מכל הדברים המטורפים שעשית,‬
‫זה המטורף ביותר.‬
‫אתה בטוח שהוא יחזיק מעמד?‬
‫ברור. יש בסדין 400 חוטים למ"ר!‬
‫אבל הסדין הוא לא מה שמדאיג אותי, גברתי,‬
‫אלא הראש שלך.‬
‫תחזיק חזק.‬
‫אני איתמך על ידי הצינור הזה. זה רק ביטוח חיים.‬
‫אלוהים.‬
‫הכול יהיה בסדר.‬
‫לא!‬
‫הקטור.‬
‫בוקר טוב.‬
‫מרינה?‬
‫הקטור הוגו, שוטר.‬
‫באתי לשאול אותך על קנדידו אקספוסיטו.‬
‫תודה לאל שאתה כאן, אדוני השוטר. לא ישנתי דקה‬
‫מאז שראיתי את התמונה שלו בעיתון.‬
‫היו לו פנים משונות, מהסוג שלא שוכחים.‬
‫ומאחר שדיברתי איתו זמן מה...‬
‫דיברת איתו?‬
‫קצת, כן.‬
‫עם קוצר הראייה שאלוהים נתן לי,‬
‫אני נוטה להיות חשדנית, אתה יודע?‬
‫העובדה היא שהוא היה שם, בפינה ההיא,‬
‫נוקשה כמו מקל והתבונן בפתח הדלת שלי.‬
‫הוא עמד שם שעה, שעתיים, חמש שעות לפחות.‬
‫אמרתי לעצמי,‬
‫"צ'וסה, זה לא תקין".‬
‫כי זה לא היה תקין.‬
‫וכמובן, הייתי צריכה לראות אותו כמו שצריך כדי להיות בטוחה.‬
‫אז התחלתי לטאטא,‬
‫התקרבתי לאט לאט,‬
‫ולפתע,‬
‫הוא נגע לי בכתף והתחיל לתחקר אותי.‬
‫ואז ראיתי את הידיים שלו, שהיו עליהן נקודות נוצצות.‬
‫ואז כלום.‬
‫הוא שאל אותי על הבחורה ב-3-איי.‬
‫ומי הבחורה ב-3-איי?‬
‫אמיליה אחת, היא הגיעה לפני חודש.‬
‫וכשחושבים על זה,‬
‫היא הייתה אמורה לשלם שכר דירה לפני יומיים.‬
‫אם אתה שוטר סמוי, כדאי שאסגור פה.‬
‫בוא נראה למה היא לא שילמה לי.‬
‫היי, אני אקבל על זה פרס כספי, נכון?‬
‫כי אני אומרת לך,‬
‫לא משלמים לי מספיק עבור הטרחה שלי.‬
‫כדאי שנתקשר למשטרה.‬
‫אבל אתה המשטרה, לא?‬
‫כלומר, יותר משטרה. הרבה יותר.‬
‫שלום?‬
‫אוי, לא.‬
‫- זה בטח שום דבר. - כן, בטוח.‬
‫- קדימה, בואי נזוז. קדימה. - בטוח.‬
‫תסלחי לי.‬
‫הם השאירו את הרדיו דולק.‬
‫- כן? - מצאנו אותה.‬
‫אבל היא מתה.‬
‫- אני בדרך. - לא, אין סיכוי.‬
‫אני כבר כאן, את שוב תסכני את המשימה.‬
‫בדקת לה דופק? כדי לאמת?‬
‫אני לא חושב שזה הכרחי. הצבע שלה בין אפור לשחור.‬
‫זה לא נראה כמו צבע כל כך בריא.‬
‫למה פתאום אישה מבוגרת?‬
‫ה"פלר דה ליס" מסומן על החזה שלה?‬
‫קשה לראות עם הבגדים עליה.‬
‫תפשיט אותה.‬
‫אלוהים אדירים, זאת אישה זקנה ומסכנה.‬
‫הקטור, אנחנו צריכים לדעת אם המוות שלה קשור לקורבנות האחרים.‬
‫צ'וסה, צ'וסה.‬
‫- לבריאות! - זה השם של הקונסיירז'ית.‬
‫- מה? - צ'וסה, זאת הפתולוגית.‬
‫אנחנו צריכים שתהיי המקשרת בינינו‬
‫בזמן שאני בודק את הגופה.‬
‫צ'וסה מלפיקה לשירותך.‬
‫אני מקשיבה.‬
‫כאן פסטורה לונה, מדענית זיהוי פלילי מטעם המשטרה.‬
‫האם השוטר נמצא ליד הגופה?‬
‫כן, גברתי. הוא שם.‬
‫- הוא יכול להתחיל בהורדת הבגדים. - תתחיל בהורדת הבגדים.‬
‫עלה בידינו פרח.‬
‫- מה? - חזרי על מה שאני אומר.‬
‫עלה בידינו פרח.‬
‫תגידי לו לחפש את החפצים האישיים שלה.‬
‫שיחפש בארונות, במגירות, כל דבר שיכול להיות שלה.‬
‫תבדוק בכיסים אם יש לה סיכות, חרוזים, כל דבר.‬
‫יש לה רק טבעת נישואין,‬
‫- אבל היא תקועה. - מה?‬
‫הקטור?‬
‫את הטלפון, בבקשה.‬
‫גברתי,‬
‫יש גלויה המיועדת לקורבן עם כתובת חדשה.‬
‫נראה לי, גברתי, שהגיע הזמן להתקשר למשטרה.‬
‫לא, לא למשטרה.‬
‫לשוטר.‬
‫הגופה נשמרה די טוב בקור,‬
‫אבל הייתי אומר שהאישה הזו נרצחה לפני שבועיים לפחות.‬
‫כדי להיות בטוחים, נחכה לתוצאות הנתיחה.‬
‫בסדר, מצוין.‬
‫- תודה רבה לך, מר ריקרדו. - בוא נזוז.‬
‫- את חייבת להמשיך להסתתר שם, בבקשה! - אני צריכה לראות את הסמל שעל החזה שלה.‬
‫אהיה בצרות צרורות אם יראו אותי עוזר לך!‬
‫- תסתתרי! - הבלש סארקו?‬
‫אדוני.‬
‫סארקו, אני חייב לברך אותך מעומק ליבי.‬
‫- אתה בסדר? - כן.‬
‫חשבתי שאתה עדיין כועס עליי בגלל היום ההוא, ו...‬
‫- בגלל אחותי? - כן.‬
‫אף מילה לא תוכל לתאר את אחותי.‬
‫נשים מסבכות את חיינו.‬
‫אבל הודות לך, יש לנו רמז חדש בנוגע לרוצח.‬
‫בכל מקרה...‬
‫ספר לי, איך מצאת את הרמז המרכזי‬
‫מבין כל השיחות שקיבלנו?‬
‫היה לי מזל, אני מניח.‬
‫אל תצטנע. אני אוהב להקיף את עצמי בטובים ביותר.‬
‫- מה זה היה? - השיחה התקבלה ב-11:00...‬
‫פלר דה ליס‬
‫לרגע חשבתי שאצטרך לבוא לעזור לך, הבלש.‬
‫איחרת.‬
‫- אתה צריך אש? - לא, אני רק...‬
‫תשאיר אותה אצלך.‬
‫- תודה לך. - טוב, אני חייבת לך.‬
‫לא הייתי צריכה להשאיר אותך אזוק בתחנת המשטרה.‬
‫וואו, לא צפיתי את זה.‬
‫זאת התנצלות?‬
‫ביקשתי ממך לבוא משום שאני רוצה שנעבוד ביחד.‬
‫לא. מה? לא.‬
‫- את לא יכולה לעבוד... - אני יכולה.‬
‫ואני לא מתכוונת לעצור עד שהעלוב הזה ייכנס לכלא.‬
‫חוץ מזה, כמו שכבר ראית, אני לא צריכה אותך בכלל.‬
‫אם את לא צריכה אותי, למה את רוצה שנעבוד ביחד?‬
‫באופן חד פעמי.‬
‫כן.‬
‫- יש לך תוכנית? - מתי אין לי?‬
‫אני צריכה שתתצפת על בית המסתור.‬
‫לא, כבר לקחתי סיכון כשהוצאתי אותך משם,‬
‫- וזה לא יעבוד בכל פעם. - פבלו!‬
‫אתה תציל חיים של חפים מפשע.‬
‫איך נעשה את זה?‬
‫סגרנו?‬
‫בסדר.‬
‫- מרינה, ארוחת ערב! - אני באה!‬
‫- מתי ניפגש שוב? - אתה מציע לי לצאת?‬
‫- מחר ב-9:00 בדלת הכניסה. - את חייבת לומר לי מה את מתכננת.‬
‫לילה טוב.‬
‫תושיבי אותם, לורדיטס, אני תכף אשוב.‬
‫רעיון מעולה.‬
‫לוותר על ארוחת הערב ולדלג ישר לקינוח.‬
‫אפשר?‬
‫גם לי משעמם בארוחה הזאת.‬
‫אתה לא מתכוון לומר משהו?‬
‫ארטורו, אני זו שאמורה לכעוס עליך.‬
‫השארת אותי לבד עם אימא במשך 24 שעות.‬
‫אפילו אבא היה אומר את זה. אתה זוכר?‬
‫"להיות כלוא עם אימא,‬
‫- "זה העונש הכי גרוע." - "זה העונש הכי גרוע."‬
‫זוכר כמה כעסת כשהיינו ילדים‬
‫- וצבעתי את הפנים של הבובות שלך? - כי אלה היו פרטי אספנות.‬
‫איזה ילד אוסף בובות במקום לשחק בהן?‬
‫אני.‬
‫מרינה, מה הציפיות שלך מהחיים?‬
‫אני שואל אותך בכנות.‬
‫כי אני לא יודע איך להתנהג בצורה שתגרום לך לכבד אותי.‬
‫יש לך משפחה נפלאה, חיים מלאים במתנות,‬
‫גברים עשירים מתדפקים על דלתך.‬
‫אפילו רוסה הייתה שמחה שתהיו חברות.‬
‫את לא רואה כמה את מקשה על כולנו?‬
‫אני מקשה על כולכם?‬
‫ארטורו,‬
‫קושי זה כשאת צריכה לוותר על כל החלומות שלך.‬
‫לקבל את זה שלעולם לא תהיי השוטרת שתמיד חלמת להיות,‬
‫שאת צריכה להתחתן כדי שלא יגידו שאת מוזרה,‬
‫שאת צריכה לחיות בצורה מסוימת רק משום שאת אישה.‬
‫אין לי שום ציפיות מהחיים.‬
‫אני רק רוצה להיות מי שאני.‬
‫לדעתי, אם היית עוצר לחשוב לרגע אחד,‬
‫היית מבין מי לא הוגן כלפי מי.‬
‫אני לא מתכוונת לאכול, אני לא רעבה.‬
‫אלוהים...‬
‫רבותיי!‬
‫לא ציפינו לך.‬
‫אני תופס פיקוד על המעקב.‬
‫גברת אסונסיון חזרה הביתה לקחת את החפצים שלה ורמירס ליווה אותה.‬
‫בדיוק. הם הרגע הלכו, אדוני.‬
‫מעולה. אני אשאר לתצפת. אתם תלכו לסייר.‬
‫רבותיי! תאספו את חפציכם, בבקשה. קדימה!‬
‫האישה התלוננה על המהומות שיצרנו.‬
‫שזה לא יקרה שוב.‬
‫יש לה מזג חם.‬
‫כן, זה בטח תורשתי במשפחה.‬
‫תביאו סופגניות מבית הקפה כדי שתתעוררו.‬
‫- תודה. - תודה.‬
‫- חנית רחוק? - מה? לאן אנחנו נוסעים?‬
‫- חשבתי שהם לעולם לא ילכו. - זה לא מה שסיכמנו.‬
‫עם גברת מרינה, שום דבר לא צפוי.‬
‫- גם הוא בא? - לא אמרתי לך?‬
‫אנחנו צוות.‬
‫- זה מה שמגיע לי כי בטחתי בך, גברתי. - חזרנו להיות רשמיים, הבלש?‬
‫סלח לי.‬
‫קדימה, נזוז.‬
‫- מה עם האישה מהפנסיון? - קוראים לה אמיליה בוסאס.‬
‫היא הייתה אלמנתו בת ה-65 של ארנאו בריו, סמל שנהרג בשנת 1934.‬
‫- אין קשר לשאר הקורבנות. - ואין הוכחות לכך שהייתה פרוצה.‬
‫היא התגוררה בפנסיון במשך חודש.‬
‫הקונסיירז'ית אמרה שרק קנדידו ביקר אותה.‬
‫- הפתולוג גילה משהו? - הגרון שלה שוסף.‬
‫אבל הפרח נחרט לאחר המוות.‬
‫על הגוף שלה יש יותר סימני אלימות מבשאר המקרים.‬
‫אז הוא איבד שליטה. ייתכן שיש קשר אישי.‬
‫או שהיא נאבקה יותר מהאחרות.‬
‫מרתק.‬
‫כן. מרתק, כן.‬
‫אני מדברת על התיק.‬
‫כן, התיק, כמובן. תוכלי לומר לי לאן אנחנו נוסעים?‬
‫לגלות איפה אמיליה התגוררה לפני שעברה לפנסיון ההוא.‬
‫גונבים ראיות מזירת הפשע?‬
‫פבלו, בבקשה.‬
‫הקטור, ספר לו מה קרה.‬
‫אפשר לומר שהראיות הגיעו אליי.‬
‫אין אף אחד בבית.‬
‫אל תתחיל עם "אנחנו צריכים צו כדי לחפש בבית"‬
‫או "אני מסכן את עבודתי"...‬
‫מי אמר שאני לא יכול פשוט לפרוץ פנימה?‬
‫גברתי, את השפעה רעה, ללא ספק.‬
‫איזה בית.‬
‫איך ייתכן שגרה כאן אלמנה של איש צבא זוטר?‬
‫מדוע שתעברי לגור בפנסיון כשיש לך המקום הזה?‬
‫מאותה הסיבה שאנחנו גרים בדירת מסתור.‬
‫כדי להגן על עצמנו מפני הרוצח.‬
‫אל תיראה כל כך מופתע.‬
‫הקטור עובד אצלנו כבר שנים,‬
‫יש לו יותר ניסיון משטרתי משנינו.‬
‫שלום?‬
‫מישהו בבית?‬
‫שלום?‬
‫אני חושבת שאחרי שפרצנו את הדלת,‬
‫אם מישהו היה כאן, כבר היינו...‬
‫גברתי, הריח הזה זהה לריח שהיה בפנסיון.‬
‫משטרה, לא לזוז!‬
‫חשבתי שאצטרך לתפוס אותך.‬
‫האוכל הזה בטח נמצא כאן כבר שבועות.‬
‫בואו נחפש בשאר הבית.‬
‫- מצאת משהו מעניין, הקטור? - לחות.‬
‫- את מריחה אותה, גברתי? - אנחנו ליד הים.‬
‫זה ריח רגיל, נכון?‬
‫לאורך השנים, התמודדתי לא פעם עם לחות,‬
‫וגם כשהים בקרבת מקום, הריח הזה לא רגיל.‬
‫אני חושב שלא נתקדם עוד.‬
‫זה מנעול צירופים,‬
‫יחידת החבלנים תצטרך לפוצץ את הדלת.‬
‫תן לי לנסות משהו.‬
‫תודה.‬
‫אני תכף חוזרת.‬
‫תודה.‬
‫סטטוסקופ.‬
‫תחזיק אותו.‬
‫- את יודעת איך לפתוח כספות? - אתה לא?‬
‫אני לא מאמינה שאבא לא לימד אותך את זה.‬
‫9.3 שניות.‬
‫התוצאה הכי טובה באקדמיה בשמונה השנים האחרונות.‬
‫9.1 שניות.‬
‫יש לך מזל שלא מקבלים נשים לאקדמיה.‬
‫כמו שאימא שלך הייתה אומרת, "ישוע, מריה ויוסף".‬
‫יש לי תחושה שמישהו אחר נהנה כאן.‬
‫מה היא ארגנה במקום הזה?‬
‫אני באמת צריכה להסביר לך?‬
‫זה נראה כמו דירת "מובלה".‬
‫הרבה אלמנות של חיילים עם פנסיה קטנה,‬
‫- מארגנות לעצמן אחת כזו לאחר מות הבעל. - מזל שאני בת למשפחה של שוטרים.‬
‫קשה לי לדמיין את אימך עושה את זה.‬
‫לאמיליה בוסאס לא היה עסק שרשום על שמה.‬
‫חוץ מזה, דירות "מובלה" הן הרבה יותר צנועות מזה.‬
‫אני בספק שזה עסק חוקי.‬
‫הלקוחות היו בטח אנשים חשובים,‬
‫אם הם הסתתרו מאחורי דלת ממוגנת.‬
‫אין ספק, כן.‬
‫אולי הנשים שנרצחו עבדו כאן אצל אמיליה.‬
‫אבל איך זה יעזור לנו למצוא את הרוצח?‬
‫רגע אחד.‬
‫לכאן, בואו הנה.‬
‫שמתם לב לציור?‬
‫אתם מזהים אותה?‬
‫זאת חוליה, הבחורה הראשונה שנרצחה.‬
‫בראבו, הקטור.‬
‫משרת טוב אף פעם לא פוסח על פרטים.‬
‫וזאת מנולי, עוד אחת מהקורבנות.‬
‫ומיהן שתי הנשים הללו?‬
‫אני לא יודעת, אבל אני בטוחה שהן בסכנה.‬
‫אני מכיר את הבחורה הזו.‬
‫כן, קוראים לה אנחלה, אבל היא קוראת לעצמה "הוולקנית".‬
‫היא אחת הנשים הפופולריות ביותר ברובע הנשים.‬
‫- "רובע הנשים"? - אל תגיד לי שאתה...‬
‫לא. תסלחו לי. אני מכיר אותה, אבל לא בצורה הזאת.‬
‫אני מזהה את הקעקוע שלה. עצרתי אותה יותר מפעם אחת.‬
‫חייבים למצוא אותה לפני שיעשה זאת הרוצח.‬
‫- כן, בואו נזוז. - רגע, פבלו.‬
‫אתה לא יכול לבוא. האישה הזאת מכירה אותך. עצרת אותה כמה פעמים.‬
‫אסור לנו למשוך תשומת לב.‬
‫בסדר.‬
‫- אבל תצטרכו לקחת נשק. - אבל...‬
‫זו שכונה מסוכנת. אחכה במכונית.‬
‫אתה בהחלט יודע איך להקסים בחורה.‬
‫גברתי, תנמיכי אותו!‬
‫הכול תחת שליטה.‬
‫בוא, הקטור.‬
‫לאן אנחנו הולכים?‬
‫לבקר מישהו שיכול לעזור לנו.‬
‫גברת כרמוצ'ה.‬
‫מרינה, מזמן לא התראינו.‬
‫- מה שלומך? - טוב.‬
‫- את נראית מעולה. - אני מחזיקה מעמד.‬
‫טוני! טוני, בוא החוצה, מרינה כאן!‬
‫- מי האדון? - חבר שעובד בעסקי הייבוא.‬
‫- חבר? - אין לך חברים, הקטור?‬
‫לא כמו אלו שיש לך.‬
‫היי, מרינה.‬
‫בפעם האחרונה שראיתי אותך, הדאגת אותי.‬
‫- מה שלומך? - עסוקה.‬
‫- אז את לא... - אני מחפשת אישה בשם אנחלה.‬
‫ברונטית, יפהפייה, ומסתבר שהיא נערת ליווי מצוינת.‬
‫"הוולקנית"?‬
‫היא ולא אחרת.‬
‫מה איתה? היא הסתבכה בצרות?‬
‫היא בסכנה. כמו האישה בנמל.‬
‫אעשה כמה טלפונים. תחכי לי כאן?‬
‫חבר?‬
‫היא שאלה עליכם.‬
‫בסדר.‬
‫אין לי שום ספק שהאדון האתלטי מאוד הזה‬
‫הוא יוצא דופן בתחומו.‬
‫- אבל האם עלינו לסמוך על כל מה שהוא אומר? - תראה, זה הבית עם שני הפעמונים.‬
‫סמוך עליי, אני בטוחה שזה המקום.‬
‫- תעזבו אותי! - הקטור!‬
‫תעופו ממני!‬
‫או שמה?‬
‫גברת קירוגה.‬
‫תראו מה מצאנו בתוך התיק שלה.‬
‫וואו. בחורה עשירה שמשחקת בנשק.‬
‫- "הוולקנית"? - בכבודה ובעצמה.‬
‫זו ששונאת שמחטטים לה בחיים.‬
‫למה אתם מחפשים אותי?‬
‫היינו בבית של אמיליה בוסאס וראינו את הציור.‬
‫אנחנו יודעים שאת מסתתרת מקנדידו אקספוסיטו.‬
‫אם...‬
‫אם תעזרי לנו, נוכל לעזור לך ולקולגות שלך.‬
‫אני מבטיח לך שהגברת לא משקרת.‬
‫תשחררו אותם.‬
‫- מה את צריכה לדעת? - הכול.‬
‫הכול על הבנות,‬
‫על הרוצח, ועל דירת ה"מובלה" שעבדת בה.‬
‫- "בית המים". - מה?‬
‫זה השם של דירת ה"מובלה" של גברת אמיליה.‬
‫"בית המים".‬
‫והיא לא הייתה כמו כל הדירות האחרות. רק הטובות ביותר עבדו שם.‬
‫ארגנו שם מסיבות יוצאות דופן.‬
‫אילו ידעתם מי הלקוחות שלנו, השערות שלכם היו סומרות.‬
‫זה בדיוק מה שאני צריכה לדעת.‬
‫אני בטוחה שראית או שמעת משהו שלא היית אמורה‬
‫ולכן קנדידו רוצה להרוג אותך.‬
‫תקשיבי, את בסכנה.‬
‫האיש הזה הרג את החברות שלך, את חייבת להסתתר!‬
‫הם בעקבותייך! תיזהרי!‬
‫זהירות!‬
‫קדימה! מהר!‬
‫עצור!‬
‫- אני אטפל בזה. - עצור!‬
‫עצור!‬
‫פבלו!‬
‫- פבלו, אתה בסדר? - כן.‬
‫הוא נוסע לנמל.‬
‫בואו נזוז! קדימה!‬
‫זה חם. הוא בטח לא התרחק.‬
‫- זה הזמן לקרוא לתגבורת. - סוף סוף קצת שיקול דעת. תודה.‬
‫- לא, אין לנו זמן. - שם!‬
‫מה לגבי התגבורת?‬
‫- חייבים להתפצל. - מה?‬
‫אם לא נשגיח על כל היציאות, הוא עלול להימלט.‬
‫צריך להגן על עצמנו, לא על היציאות.‬
‫זה נשמע רעיון טוב יותר.‬
‫קדימה. בכיוון הזה.‬
‫בכיוון הזה.‬
‫עצור!‬
‫מרינה!‬
‫אני בסדר.‬
‫מרינה!‬
‫את בסדר? מרינה.‬
‫את בסדר?‬
‫אתה בסדר?‬
‫הצילו!‬
‫בלשית פרטית פרק 3: הבית הכחול‬
‫תרגום כתוביות: לני כהן ‬
‫בקרת כתוביות שקד הרטמן‬