Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Як я це ненавиджу. Терпіти не можу.
-Цим займаються інші. -Очевидно, що я не справжня зірка,
-бо тоді це б робив хтось інший. -Точно.
Цікаво, як ти починаєш п'яніти від себе,
коли все дуже добре.
Це шоу-бізнес, тому не варто дійсно у щось вірити.
Я про власну славу й решту такої маячні.
Вона то злітає, то падає. Зараз на підйомі.
НАГОРОДА КЕННЕДІ-ЦЕНТРУ
РІТА МОРЕНО НАЙКРАЩИЙ ЗАПИС ДЛЯ ДІТЕЙ
НАГОРОДА ТЕЛЕВІЗІЙНОЇ АКАДЕМІЇ
От дідько.
Діаманти на підлозі.
РІТА
Все почалося з моїх 77-ми, і було так весело і добре.
Я завжди влаштовую тематичні костюмовані вечірки на день народження.
Люди обожнюють вдягати костюми, знаєте? Вони це обожнюють.
Цього року це Куба.
ЗАВІТАЙТЕ ДО КУБИ
Це як дитяча вечірка.
Не знаю, як вона стосується Куби, але прикольно.
Знаєш як? Все святкове.
Ось як стосується.
Погляньте на бебі банани.
Схожі на пеніс слона.
Хіба вони не милі?
Наче мої маленькі дітки.
87
Ріта, вона немов діва,
у найкращому сенсі цього слова.
У неї ціла історія.
На думку не спадає ніхто, кого б я зустрічав у цій справі,
хто прожив американську мрію більше, ніж Ріта Морено.
Акторка від природи, тобто, я гадаю, що такою народилася.
Я так запрограмована.
Я хотіла бути зіркою кіно від моменту як побачила своє перше фото.
З днем народженням тебе.
І завжди думаю: «Яка подорож».
Немов у виставі
Твої емоції — дешева імітація
Твоя драма необов'язкова
Я вже знаю твою гру
Ти брешеш, кажучи, що це лише роль
Але врешті
Це те, хто ти є
ДІВЧИНА, ЯКА ВИРІШИЛА РУХАТИСЯ ВПЕРЕД
У мене повідомлення для вашого американського дружка.
Передайте тому вбивці, що Марія ніколи з ним не зустрінеться.
Скажіть йому, що Чіно дізнався про них і застрелив її.
Вона мертва.
Дехто може вважати Ріту Морено втіленням американської мрії.
Вперше побачивши Статую Свободи вісім десятиліть тому,
Ріта Морено продовжує уособлювати її перспективу.
Що тут, в Америці, незважаючи на зовнішність, походження
чи прізвище, ти можеш її досягти, якщо спробуєш.
Те, чого вона змогла досягти,
пройшовши шлях з міграційного прошарку до слави,
дехто може бачити це таким чином.
Але я більше бачу обмеження і перешкоди, що були покладені на її шляху,
просто через її походження
і асоціації, які люди з ним мали.
Коли Ріта Морено зійшла на сцену, вона йшла за незначною кількістю людей,
Ріта Гейворт була найочевиднішою.
Ріта Гейворт, певним чином приховувала її латинське походження.
І Ріта Морено, гадаю, також стикалася з цим викликом.
Яка ймовірність того, що така як вона гратиме себе?
Моя мама називала мене її маленькою лялькою, маленькою дівчинкою.
Таку роль я і навчилася грати.
Привіт, красунчику.
Я говорю до себе вголос.
Я роблю це ще змалечку.
Мати постійно бубоніла іспанською.
«Я цього не розумію… Добре, гаразд… І що з того?»
Я іноді розповідаю собі жарти. Не жарти,
я щось скажу смішним голосом і сміюся з себе.
Я народилася в Умакао, Пуерто-Рико.
Умакао було єдиним містом з лікарнею.
Це був 1931 рік.
У мене був молодший брат Франсіско і батько, Пако Алверіо.
Більшість часу я ходила боса. Нам не потрібне було взуття.
Пам'ятаю як мама ходила до місцевого струмка прати речі.
А всі жінки співали там, кричали одна до одної
і розповідали історії.
«Гей! Що сталося з Хуаном?»
Уявляєте?
А діти бавилися у воді.
Це дуже щасливі спогади.
Коли мати отримала розлучення,
ми переїхали до дідуся, котрий змушував мене танцювати під музику.
Не змушував. Я це обожнювала.
Дуже рано я зрозуміла, що увага була приємною.
Що дійсно все змінило, це переїзд до Сполучених Штатів за «кращим життям».
Так, а Чіно заробляє половину того, що заробляє Поллак.
-Ну ось і реклама. -Поллак у Америці.
Твоя мати полячка, а тато твій швед,
але ти народився тут, це все, що тобі треба, ти — американець.
А ми?
Іноземці!
Ми з мамою сіли на корабель, який звався «SS Carabobo».
Насправді дуже смішна назва,
бо англійською вона означає «дурне обличчя».
Що було недобрим знаком, до речі,
бо ми одразу потрапили у шторм.
Нас нудило, нам було погано, люди були дуже налякані.
Таким був наш вихід у так зване краще життя.
Я швидко зрозуміла,
що мати назавжди залишила Пуерто-Рико.
І вона лишала мого тата і мого маленького брата Франсіско.
Я брата більше ніколи не бачила.
Переїзд з Пуерто-Рико до Нью-Йорку було немов побачити країну Оз навпаки.
Залишити те чудове місце, зелене й барвисте,
заради цього.
Я поглянула на цю жінку зверху, цю зелену пані.
Виглядало, наче вона тримає велетенський ріжок морозива.
Я подумала, що вона була президентом Сполучених Штатів.
Люди, які прибували у 30-х, робили це під час Депресії.
Це було однією з причин, чому пуерториканці стикалися,
або мали певні напруження з групами, що також конкурували
за роботу, яка була дуже обмеженою.
Коли ми прибули туди, гадаю то був лютий.
Сильний, сильний мороз.
З економікою в Пуерто-Рико було складно.
На них майже не було одягу,
але у них був стиль, щось виразне.
Були такі: «Ти тільки поглянь!»
Мама багато шила для мене,
тому що вдягала мене як ляльку.
Тоді було стільки насилля, і насправді,
сегрегації у Нью-Йорку того часу.
Я мала бути обережною, щоб не заходити на певні вулиці,
тому що там були банди,
вони називали мене словами, які більшість людей сьогодні не знає.
«Спік», що було одним із найгірших слів, якими можна було тоді назвати людину.
Ти можеш бути в цьому кварталі, але не в тому,
то квартал ірландців.
Знаєте, це було, це було насправді. Насправді.
І дискримінація, з якою тоді стикалися в залежності від вашого кварталу,
це теж було насправді.
І я виросла у Нью-Йорку,
розуміючи і вірячи,
що я не була нічого варта.
Якщо ти відчуваєш, що нічого не варта, це дуже, дуже серйозна хвороба.
І я пережила дуже довгі роки
з відчуттям нікчемності.
Уроки танців були в той час ідеальною панацеєю для мене.
Тож я почала займатися іспанськими танцями.
Я професійно дебютувала у віці шести років
у нічному клубі «Грінвіч-Віллідж».
Багато ранніх років свого життя вона провела, з'ясовуючи, як вижити,
і у юному віці вона зрозуміла, що може вижити за допомогою танців.
Я покинула школу коли мені було 15, десь так.
І я почала працювати у нічних клубах.
У віці 16-ти років вона стала єдиною годувальницею у родині.
Я пам'ятаю виступ на набережній, де молоді хлопці очікували відправки.
Пам'ятаю, як співала «Ром і Кока-Кола»…
Пити ром і кока-колу…
…в образі Кармен Міранди, який для мене створила мама.
Вона робила всі мої костюми.
А потім задзвенів цей великий дзвін, немов шкільний,
і то був час тим хлопцям рушати.
І, знаєте, я не зрозуміла гостроту того моменту.
Я не розуміла, що принаймні половина з них не повернеться.
Такі розваги для неї
були способом пережити певні дуже важкі враження.
Я хотіла зніматися у кіно з моменту, як змогла вимовити це слово.
То була моя ціль, що з часом, так чи інакше, я потраплю у кіно.
І коли шукач талантів побачив мене на концерті, а він був з «Ем-Джі-Ем»,
я була несамовита від радості й щастя.
Він прийшов за лаштунки, дав матері візитку.
І він сказав, що Луїс Б. Маєр у місті.
Він був керівником студії і відповідальним, крім іншого,
за «Чарівника країни Оз».
Він сказав: «Він буде у місті, і я хочу, щоб ви з ним зустрілися».
Ми зустрілися з ним у пентхаусі готеля «Волдорф-Асторія»,
але нам було важко туди дістатися,
бо ми не знали, що таке пентхаус.
Не знали, що таке ліфт.
Мама каже: «Не знаю, що робити».
Тож ми пішли до стійки.
Вона каже: «У нас зустріч з Луїсом Маєром, але ми не знаємо, що робити».
А жінка відповідає: «Натисніть кнопку з написом "ПХ"».
З такою манерою і сказала. ПХ.
«А, добре». Тож мама натискає кнопку,
і ми піднімаємося прямо до його пентхаусу.
Ми ніколи навіть не бували у готелі.
Тобто, це було цілком… Мені було 16.
Ми вдягли мене так, щоб я була якомога більше схожа на Елізабет Тейлор.
Було весело. Ми дістали корсет,
щоб зробити мою талію вужчою, бо в неї вона була крихітною.
Додали трохи тут.
Зробила зачіску як у неї, брови як у неї.
Я зробила все, щоб виглядати як вона. Вона була для мене прикладом,
бо для такої як я тоді не було кого наслідувати, нікого.
Не було нікого.
Тож вона була єдиною, на кого я рівнялася, тому що вона була молодою, підлітком.
Я пішла туди, ми зустрілися, він мене оцінив.
І каже: «Господи,
та вона ж виглядає як іспанська Елізабет Тейлор».
Я була в такому захваті.
І так я отримала контракт, нічого не зробивши.
Кумедна річ — ти все життя гнеш спину,
а потім трапляється щось таке,
і це нічого не вартувало, лише контакт із кимось.
Ось так, це щось химерне.
«Юніон Пасіфік» направляється на захід,
потяг номер 103, швидкісний, місто Лос-Анджелес.
І десь через півроку ми з мамою сіли на потяг до Голлівуду.
Ми знайшли маленький будинок у Калвер-Сіті біля студії,
щоб я могла туди ходити, водити авто ми не вміли.
У нас його і не було.
КАЛВЕР-СІТІ, КАЛІФОРНІЯ 27 ВЕРЕСНЯ, 2018, ШОСТА РАНКУ
Подумайте, маленька пуерториканка,
про яку нічого особливого не думали, у «Ем-Джі-Ем» з контрактом.
СТУДІЯ ҐОЛДВІН-МАЄР
Це було невимовно захоплююче.
СТУДІЯ МЕТРО-ҐОЛДВІН-МАЄР
І скажу, що я там була щодня.
Доброго ранку.
Дякую.
Зі мною не були ввічливими у «Ем-Джі-Ем».
Я могла привітатися, а люди просто відверталися.
Я одразу сприйняла це як ворожість,
тому що я ж латинка, це неминуче, так?
Коли до тебе недобре ставляться, і у тебе є ця проблема
чи страх, це перше, про що ти думаєш.
Млинці? Серйозно?
Ого.
Така смакота і шлунку корисно.
-Доброго ранку. -Доброго ранку. Як ви?
Любите млинці?
-Ні, у мене зранку яєшня з беконом. -Ну добре.
Люблю, коли в мене високий холестерин.
Точно… Ні, від сметани ще гірше.
-Побачимося. -Гаразд.
Доброго ранку, докторе Форд.
Дякую, що прийшли й вирішили
поділитися з нами вашою історією.
Знаю, що для вас це нелегко.
Сексуальне насильство — серйозна проблема.
У Сполучених Штатах приблизно одна з трьох жінок
і один з шести чоловіків зазнають
певної форми сексуального насильства за своє життя.
До мене дійсно часто ставилися, як до сексуального об'єкту.
Одне з того, що робив рекламний відділ,
це влаштовував тобі побачення з кимось, кому був потрібен ескорт.
Студія просила актрис за контрактом ходити на вдавані побачення.
І кожного разу, як твоє фото з'являлося у журналі,
там згадувалася «20th Century Fox» і ще одне твоє фото.
Якщо у вас контракт зі студією, то ви належите їй.
Гадаю, що Ріта, я і більшість дівчат тоді цього очікували.
Мені було ледь за двадцять.
Мені кажуть: «Сходи на цю коктейльну вечірку,
тому що там буде багато важливих людей».
Хлопець, з котрим ми хочемо тебе звести,
досить відомий, і може бути для тебе корисним.
Я думала: «Гаразд, підемо на коктейльну вечірку».
Господар, чоловік, який керував великою віскарнею, підійшов до мене
і каже: «Ходімо, я представлю тебе».
І він представив мене Гаррі Кону, директору «Columbia Studios»,
надзвичайно вульгарному і жорстокому чоловіку.
Я й оговтатись не встигла як він сказав мені:
«Знаєш, я б тебе трахнув».
Це, можливо, було втретє у житті, коли я почула це слово.
І що я зробила?
Я безглуздо захихотіла.
І просто відійшла.
Хазяїн вечору, той пан Винокур, пан Віскі,
підійшов до мене. Сказав: «Давай потанцюємо».
Я погодилася. Тож ми почали танцювати,
а він почав дуже міцно притискатися до мене.
Я й не помітила,
як у нього на верхній губі з'явилися крапельки поту,
він почав важко дихати і насправді,
він не притискався до мене. Він терся об мене.
І він власне сказав: «Ти сексуальна маленька сучка, чи не так?»
Я вийшла у сад, де побачила мексиканських садівників,
бо це була пізня вечірка.
Я зі сльозами почала говорити: «Мені потрібна допомога.
Я маю дістатися додому». Пояснювати їм не треба було, вони все розуміли.
Вони вдягнули мене у одну з їх курток
і відвезли мене додому, до мого маленького будинку у Калвер-Сіті.
То були перші джентльмени за весь той вечір.
Я була молодою актрисою, яка намагалася пробитися.
Голлівуд того часу був місцем, де такі як я грали корінних дівчат.
Завжди був потрібен акцент.
Корінні люди погані, невже обов'язково це повторювати?
Вони були темної шкіри.
На мене взагалі не схожі.
І всіх цих персонажів завжди показували неписьменними, аморальними.
Вони завжди були маленькими острівними дівчатками чоловіків.
Що ти читаєш?
Книгу магії.
Що така як ти шукає у цій книзі?
Я зроблю сильне любовне закляття,
накладу його на Тоніо, і він мене полюбить.
Але я актриса.
Я маю вміти робити все, спершу я це приймала,
вважала, що це нормально.
Але потім настав момент, коли я тільки це і робила.
Дівчинка з острова. Це був водний мюзикл Естер Вільямс.
Її називали Естер «Русалонькою» Вільямс.
Я отримала там роль, але це знову був макіяж брудного кольору.
Я тут.
Гаразд, виходь.
Це все, що я отримувала.
І від цього було дуже боляче.
Гей, Пепе!
Як ти?
У нас набагато менше простору для самоідентифікації, для саморозвитку.
Наш бізнес побудований і фінансується переважно чоловіками.
Тож коли вони створюють щось, де ми приймаємо участь,
це дуже обмежені можливості.
Жінці потрібен чоловік.
Гей, П'єре, лови.
Як актриса ти мала стримувати багато інших речей,
бо цього б не зрозуміли.
Це було б занадто.
Вона вирішувала, що її історія і те, ким вона була,
була важливіша ніж те, як її бачили.
Я знала її іконічно з «Вестсайдської історії»,
але один з моїх інших улюблених мюзиклів — «Співаючи під дощем».
І вона грає у ньому.
Улюблениця знімального майданчика, Зельда Зандерс!
Зельда!
У «Співаючи під дощем» у неї є репліки і персонаж, які ми запам'ятали.
У Зельди було стільки горя.
Сподіваюся, цього разу це справді кохання.
І її не знають як латинську актрису.
Вона дещо вписується у рамки танцівниць.
І коли я стала достатньо дорослою, щоб пригадати, то помітила це і подумала:
«Боже. Вона була новатором».
Я думала: «Гаразд, тепер ті ролі мені виконувати не доведеться».
Я була так схвильована.
Я співаю під дощем Просто співаю під дощем
Я була присутня коли Джин Келлі співав «Співаючи під дощем».
Це було одне з великих вражень у моєму житті, я закохалася у це.
Це було так весело.
Сонце у моєму серці І я готовий кохати
Це мало статися з Джином Келлі.
Звичайно це сталося з ним, адже він був розумним чоловіком і все таке.
П.С. Все повернулося до
ролей з темними дівчатами.
Він приносить подарунок королю.
Її ім'я Туптім.
Місіс Анна, у вас є книжки англійською, які я можу почитати?
Так, звичайно, люба, але вони ще не розпаковані.
У «Король і я» у мене був контракт з «20th Century Fox».
А цю дівчину мені подарував принц Бірми.
Одного дня мені подзвонили: «Це Юл Бріннер».
Мене звати Туптім.
Я вже розмовляю англійською.
Він сказав: «Знаєш, твоя роль дуже нудна,
бо ти ж лише субретка».
Він каже: «Ти тільки і робиш що чахнеш і сумуєш,
тому що не можеш бути зі своїм коханим, а це нудно».
І звичайно я погодилася з ним, ті ролі неможливо було грати,
принаймні грати цікаво. Це було ніщо.
Ти просто ходиш з таким виглядом.
І я намагалася зробити все, що могла, з тією нудною роллю.
«We Kiss in the Shadows», прекрасна пісня.
Але вона завжди була: «Ми цілуємося у тіні».
Якби ж так і було.
Буде. Клянуся.
Коли все буде готово, я повідомлю тобі.
Це те, до чого мене тренували, на все моє життя.
Це те, що я мала робити.
Вона довгий час вдавала з себе ту,
ким не була, щоб догодити іншим людям,
як артистка, і як жінка.
Багатьох з нас не визнавали чи не давали можливості
робити те, що ми могли.
На щастя, для мене це було втричі легше.
Та втричі важче для жінок.
Пусти мене, кажу тобі!
Кохання вражає її так, як ніколи раніше.
Пам'ятаю, як вона казала, що в неї боліла душа від того,
що вона мала грати тих персонажів таким чином.
Ми маємо пам'ятати, що коли суспільство бачить це
у медіа, телебаченні і кіно,
коли ви бачите тих персонажів, зображених
у тому негативному світлі,
це не тільки розповідає іншим спільнотам про нас,
а й також показує нам, як до себе ставитися.
Я ненавиділа, що я латинка,
бо я дуже рано зрозуміла, що це було недобре.
На тебе або дивилися зверхньо, або сприймали як секс-об'єкт.
Привіт.
Все як у фільмі, який я бачила.
Дівчина жила зверху і спускалася до чоловіка знизу.
Прохолоджувалася під його кондиціонером.
Коли ви оселялися в Голлівуді, то швидко розуміли,
до якої групи ви належали.
Пам'ятаю як стикалася з тими ж складнощами, які були у Рити,
тобто: «А можеш з акцентом?
Можеш зробити більш латинським?
Можеш трохи пікантніше?» Як це взагалі розуміти, «пікантніше»?
Вона на майданчику, грає полінезійську дівчину.
І вона знає, що має бути акцент,
але нікого на майданчику не хвилює, який саме.
Ніхто не допомагає, тож вона вигадує те, що назвала
«всесвітнім етнічним акцентом».
Прослуховувалася на росіянку —
вона говорила ось так.
Потім вони: «Добре, можеш спробувати кубинку?»
І вона говорила ось так.
А потім їй: «А можеш як угорка?»
Вона говорила ось так. Ніхто не розумів різниці.
То дуже різні країни.
Вона мала мати багато сил залишатися на місці,
бо в неї було не надто багато чого робити.
Якщо ви художньо-налаштовані, то робитимете те, що маєте.
Я хотіла відмовлятися від ролей,
але справа в тому, що тільки такі і пропонували,
а я мала заробляти.
Тож я дещо застрягла.
Я просто витягувала з тих ролей найкраще,
але в мене було багато таких, де я постійно так розмовляла.
«Чому ти не любити мене більше?»
Ось її почуття гумору.
Вона сказала: «Я втомилася говорити "Чому тобі подобається біла дівчина?"
або "Чому ти забираєш золото у моїх людей?"»
На мою думку, це смішно.
Я знімалася у фільмі «Сім золотих міст».
І я знову була індіанкою, яка прислужувала білому чоловіку.
Він каже їй, що вона йому більше не потрібна.
Я тобі більше не потрібна.
Ула, почекай. Ула, зупинися!
Чекай! Я не це хотів сказати, Ула!
Правда.
Ула!
Ула лежить посеред хвиль.
І так вийшло, що в той день
мільйони маленьких жалячих медуз були у воді.
Не варто й казати, що я сіпалася.
А режисер сказав: «Заради бога, годі рухатися.
Ти маєш бути мертвою».
Я сказала: «Пробачте,
але у воді багато медуз, вони мене жалять».
Він відповів: «Замовкни і роби як кажу!»
Так, саме так він і сказав перед командою, усіма.
Ось так от.
Він не бачив молоду акторку, яка намагалася пробитися у Голлівуд.
Росіта Морено, тепер Ріта Морено.
Він бачив Улу.
І я чітко розумію натяк. «Замовкни і будь привабливою».
Вона заявила, що не знає суддю Кавано,
вона не пам'ятає, щоб відвідувала вечірки з ним.
Мій персонал робив неодноразові запити,
ФБР однозначно в цій
чи будь-якій іншій справі не досягає висновку.
Маячня. Господи.
Неймовірно. ФБР.
Власне, мій агент мене зґвалтував,
і я навіть не розуміла, що він зробив це.
Я була в його квартирі, бо ми кудись збиралися,
він збирався кудись мене відвести.
Можливо на вечерю чи куди.
Я була гарно вдягнена,
він сказав щось про те, яка я мила
і що я красиво виглядала.
І я не встигла навіть зрозуміти, як він мене цілував, накинувся на мене.
Я його не цілувала.
Він штовхнув мене, там був диван.
І він власне,
він мене зґвалтував.
І…
…це була жахлива історія,
тому що у мене ще й була менструація.
Я його відштовхнула і вибігла звідти.
Ось у чому жах:
він досі лишався моїм агентом,
бо він був єдиним, кого я знала, хто допомагав мені
з моєю так званою кар'єрою.
Ось що мене вражає, що я була такої низької думки про себе.
Ну, повернемося до інциденту.
Який у вас найсильніший спогад?
Найчіткіший спогад з інциденту, щось, що не забудете.
Сміх, галасливий сміх.
-Між тими двома… -Їх хрипкий сміх.
Коли він заліз на неї.
Її щойно спитали, чи вона може зі 100-відсотковою точністю сказати,
хто був на ній, і вона сказала: «100%», без вагань.
Я так рада, що вона не змовчала.
Привіт, це Луція.
Луція творить магію з волоссям.
Я мала якось з цим впоратися,
тож я викинула все з голови, і так було дуже довго.
Все поза моїх думок.
Поки хтось не сказав мені: «Тобі треба допомога».
Це був Марлон Брандо.
З того, що я розумію,
Ріта Морено не просто зустрічалася з Марлоном Брандо,
у них був роман, який тягнувся роками.
Ми були разом майже постійно протягом семи-восьми років.
Він був анафемою для мого життя.
Марлон Брандо був єдиною
найвидатнішою зіркою свого покоління, особливо у 50-х.
Все почалося з «Трамвая "Бажання"»
Він був королем. Він був великою зіркою.
Які були протягом багатьох епох.
І він мене кохав.
Він був татусем, якому я не могла догодити.
Я цього не знала.
Я зовсім про це не знала.
Він був єдиним, кому я мала догодити, єдиним, за кого я хотіла заміж.
Ви коли-небудь були так одержимі кимось,
що відчували, наче не можете дихати?
Так.
Так у Марлона було із самим собою.
Знаєте, дивлячись на це зараз, я думаю, за що ж було любити?
Але були певні речі, які мене захоплювали.
Той факт, що він був недосяжним.
Це мене надзвичайно притягувало до нього.
Він виглядав як грецький бог, щоб йому. Справді.
І він був, ймовірно, одним з найкумедніших людей, яких я знала.
Він дійсно переймався мною.
Я завагітніла.
Марлон зробив мене вагітною,
але не можу сказати, що звинувачую його, адже я це дозволила.
Гадаю, у мене були надії, що він залишиться:
«Ну, в такому разі давай одружимося».
Але ні, цього не сталося.
Він когось попросив,
той хтось знайшов лікаря, який би це зробив.
Звичайно, без імен.
І я мала принести готівку.
Він ввів мене в наркоз і зробив справу.
Ну, взагалі він не зробив справу.
Я дізналася, що він порушив вагітність,
коли цілими днями у мене йшла кров.
І пам'ятаю, як моя сусідка, моя дуже близька подруга сказала:
«Такого не має бути».
Це страшно, бо я могла померти.
ЖІНКИ ПОМИРАТИМУТЬ У ПІДПІЛЬНИХ КЛІНІКАХ
Жінкам все важче робити аборти.
Багато клінік зачиняється, і це жахливо.
І я твердо вірю, що жінка має право
на аборт, якщо вона його потребує.
ЗАХИСТІТЬ БЕЗПЕЧНІ, ЛЕГАЛЬНІ АБОРТИ
Жінки мають значення.
Ми — Америка.
І ми нікуди не підемо.
Пам'ятаю її промови на акціях у Нью-Йорку, коли я була малою.
Щоразу, як до неї приходили будь-які жіночі справи, вона долучалася до них.
Є гендерна нерівність і зловживання владою,
це продовжує відбуватися у багатьох країнах.
Бо у мене був власний досвід в час, коли це було у порядку речей.
Це було повсюди.
Тоді це просто приймали?
Звичайно. Особливо тоді.
До кого б ви пішли? Ніхто нічого не збирався робити.
#METOO
Гадаю, я знала одну жінку музичного керівника в той час за свою кар'єру.
Але я знаю про все, що відбувається,
зловживання владою, від якого страждають красиві жінки,
і це досі відбувається, відбуватиметься,
і зміни залежать від нас.
#METOO
Коли Ріта говорила про це голосно і чітко у свій час,
ми не звертали уваги, і не цінували
викриття, які вона тоді робила.
Одним із того, що звело Брандо і Ріту Морено,
був його глибокий зв'язок з рухом за громадянські права.
Він ділився з Рітою Морено
соціальною свідомістю, що не було типовим для акторів
50-х, початку 60-х років так, як зараз.
У її розумінні він був пов'язаний зі світом,
він був студентом світу,
він хотів говорити про багато речей, впливу яких вона обожнювала піддаватися,
і з головою занурювалася у спроби себе просвітити.
У певному сенсі вона стала активісткою свідомості.
Я стала перед мікрофоном уперше в житті
і говорила, що нам треба згуртуватися, щоб зупинити ті тести з ядерними бомбами,
тому що те, що в них є,
проникатиме в траву луків всюди.
28 СЕРПНЯ ДЕНЬ НАРОДНОЇ СВОБОДИ
Моїм першим головним досвідом був Марш на Вашингтон,
коли я сиділа в якихось п'яти метрах від доктора Мартіна Лютера Кінга.
Сто років потому,
темношкірі досі не вільні.
Я була там, коли він говорив свою промову про мрію.
Ми не будемо задоволені доти, поки темношкірі
будуть жертвами невимовного жаху поліцейської жорстокості.
Мені подобалося, що мене слухали, коли я казала дуже важливі речі,
про які раніше не думала.
Темношкірі діти, пуерториканські діти,
китайські діти та кожна національність, слухайте.
Носіть вашу національність як прапор, пишайтеся нею.
Пишайтеся тим, що ви пуерториканці, тим, що ви темношкірі.
Вперше у житті я почувалася дуже корисною.
Я це обожнювала.
Перше, на мене звертали увагу.
Завжди і в усьому акторка, так?
Вона дуже незвична для Голлівуду.
Вона дійсно переймається проблемами.
Я говорю з нею час від часу, і вона настільки ж обізнана
у поточних питаннях, про які я веду дебати, як і моя команда.
І також вона сповнена самі знаєте чого і бадьорості.
Привіт.
Ріта, ви тут. Господи.
Я не знала, що й ви будете.
-Як ви? -Вітаю.
Гляньте на цей куток.
Цей куток. Саме так Ріта його б і назвала, куток.
Це неймовір… Чому ті ведмедики з цінниками?
Тому що той рожевий ведмедик дорожчий, ніж блакитний.
-Бо це дівчинка? -Так.
-Серйозно? -Я покажу.
Один виробник, такий же ведмедик.
-Від одного виробника? -Від одного.
Погляньте. Вони однакові.
-Двадцять вісім. -Тридцять один.
Тридцять один за дівчинку?
Я працюю над цим майже півроку.
Ми впроваджуємо закон до Місяця жіночої історії.
Закон про що?
Він скасує гендерний податок.
Існує гендерний податок?
Ми назвали його Актом скасування рожевого податку.
Тому вони й тут.
У мене є ще, хочете побачити?
Так.
Труднощів, пов'язаних з тим, що ти жінка
в індустрії художніх мистецтв, багато.
І якщо подивитеся на кінотеатри,
то більшість фільмів включають одну жінку, хоча б одну.
Але у всіх є чоловіки.
Це все стосується людей, які приймають рішення,
вирішуючи, що вони ризикнуть
і розкажуть іншу історію, з іншим поглядом.
Тож, у багатьох сенсах,
нам завжди треба доводити нашу вартість.
Це багато роботи. Це виснажує.
Це дуже розчаровує, але насправді відбувається те,
що ви не бачите з нашого ракурсу,
не бачите історій через нашу призму.
Ми не група з особливими інтересами, ми — половина населення планети.
«THE LEGENDS ISSUE» РІТА МОРЕНО
«LIFE»
Це репетиція, ця фотографія, під час зйомок «Вестсайдської історії».
І як бачите, хлопці танцюють у цьому напрямку.
Вони на репетиції.
У мене репетиція у іншому напрямку.
Це не постановка. Я постійно повторювала,
тому що відчувала, що не дотягувала до таланту молодих танцівників.
Тож я постійно була така.
Ніколи не відпочивала.
Коли б не була 10-хвилинна перерва, я піднімалася, щоб знову повторити.
Я просто повторювала і повторювала. Тож, репетиція виправдовується.
Ти знаєш, що у неї є мати. І батько.
Вони знають цю країну так само погано, як і вона.
А ти не знаєш її зовсім.
Дівчатам тут можна веселитися. Вона тепер у Америці.
Пуерто-Рико тепер теж у Америці.
Ох.
Іноді я не розумію що товще, твій лоб чи твій акцент.
Що відрізнялося у Аніті у «Вестсайдській історії»,
це те, що вона була дівчиною, яка себе поважала,
у якої був певний обсяг гідності.
Власне, вона стала для мене прикладом, оскільки у мене його не було.
Вона мала про себе уявлення.
Вона пишалася собою і не мовчала.
Спершу потурбуйся про шлунок.
Не зважай на мій шлунок.
Ну, я зважаю на твій ніс, і твоя голова розбита.
-Розбита? -Звичайно.
Вони використають Марію як привід почати Третю світову.
Вона не боялася так, як я, стільки разів і протягом багатьох років.
Я любила її.
Вона була надзвичайною. Я обожнювала грати її.
Коли ти дивишся і думаєш, що ти — власна героїня.
Ти жінка, яку ти граєш, якою хочеш бути,
яка веде тебе вперед.
Знаєте, це нелегка справа, але їй вдалося.
Вона просто танцювала.
З американцем, який насправді поляк.
Каже спік.
Аніта відчайдушно незалежна.
Її стосунки з Бернардо пов'язані з контролем.
Там є динаміка влади між чоловіками й жінками в культурі
того часу.
Колись іммігрант, завжди іммігрант.
Погляньте. Вона не волосся помила, а промила свої мізки.
-Годі. -Хоч і з Пуерто-Рико,
та тепер сохне по дядьку Сему.
Ні. Це неправда.
Пуерто-Рико, любов мого серця
Нехай ковзне назад у океан
Спочатку куплет звучав так:
Пуерто-Рико, бридкий острів
Острів тропічних хвороб
Я не буду продовжувати, бо це…
Постійно обдувають урагани
Постійно населення росте
Як і борги
А сонце пече А місцеві пітніють
Я люблю острів Мангеттен
Ще й як любиш.
Пам'ятаю, як отримала ту роль, а я важко працювала заради неї,
перше, що спало мені на думку, було:
«Господи. Вона це співає.
Я цього не зможу».
У номері «Америка» були деякі пуерториканці,
які вважали, що певні рядки номеру
особливо принизливі для пуерториканців.
У Сполучених Штатах все добре,
у Пуерто-Рико все жахливо, це дихотомія.
Є багато пуерториканців, які не розділяють цих поглядів
і вважають це очернінням Пуерто-Рико.
Життя може бути прекрасним в Америці
Якщо ти вмієш битися в Америці
З життям все в порядку в Америці
Якщо ти весь білий в Америці
Ось що люди пропускають.
Це погляд Аніти.
Це не режисер, не драматург,
і не Ріта Морено.
Ріта Морено грає Аніту,
яка відмовляється від усього пуерториканського,
бо тепер вона в Америці.
Це її слова.
Америка!
Деякі люди, які дивилися «Вестсайдську історію» у 60-х
відчули сором за те, що вони з Пуерто-Рико, і також гнів за те,
що їх зобразили на великому екрані, перед усіма
як злочинців і над-сексуалізованих людей.
По своїй суті, шоу має добрі наміри,
але ефект від всесвітнього успіху,
особливо від кіно, в тому, що для багатьох це був перший контакт
з пуерториканцями, і це не враження, яке ми самі склали.
З одного боку, ви можете відчути незручність
від тієї сцени.
З іншого боку, виконання Ріти виняткове.
Вона бере цю роль, яка від початку обмежена,
і долаючи обмеження ролі та демонструючи
силу виконання пуерториканської жінки,
вона кидає виклик стереотипу.
У «Вестсайдській історії» вона проносить нас через радість і трагедію життя
пуерториканки у тогочасних Сполучених Штатах.
І вона так добре її грає, що вкрай важко думати про «Вестсайдську історію»,
не думаючи про неї в ролі Аніти.
Коли я була у сцені в магазині цукерок,
я називала її сценою зґвалтування, де хлопці напали на Аніту.
Досить!
Ми знімали ту сцену багато разів.
І вони називали мене свинею Бернардо, і…
…і усілякими жахливими словами.
І я просто раптово покинула сцену.
Хлопців розштовхали,
а я почала плакати, і плакала довго.
Я не могла зупинитися.
І всі рани, які я вважала закритими,
всі шрами заново відкрилися.
Це вражало.
Бернардо був правий.
Якби один із вас лежав на вулиці і стікав кров'ю,
я б пройшла повз і плюнула на вас.
Вона скаже Чіно, що Тоні ховається у підвалі.
Не смій мене чіпати.
Після того, як вона бере себе в руки і каже: «Не смій…».
Чотири слова,
але вона каже їх з такою глибиною, і силою,
це фантастично.
Через широту кар'єри Ріти
один чи інший проект відгукнеться.
Для деяких це «Вестсайдська історія».
Але для мене, прорив для Ріти, я вірю,
настав після спроби самогубства.
Вона сказала: «Я буду жити. Я не піду.
Я не здамся».
Коли я намагалася покінчити з собою,
я хотіла цього, бо не могла терпіти біль
стосунків, які були у мене і Марлона Брандо.
Це було так принизливо, і я дозволяла йому топтати себе.
І я ненавиділа себе так сильно, це був дуже дивний мотив,
я не думаю, що більшість людей так робить.
Я хотіла позбутися себе, бо вважала, що не заслуговую жити.
І я прийняла пігулки.
Коли я пережила спробу і повернулася з лікарні,
то пішла на терапію.
Я залишалася там близько місяця,
і я сказала, що мені час іти, я зробила те, що мала.
Я прогнала цього чоловіка з мого життя.
У мені є щось, що досі болить.
Воно повертає мене до маленької дівчинки і до відчуття опоганення.
Але я не можу цього позбутися, цього болю.
Гадаю, що іноді є рани,
які просто не загоюються повністю.
Божевілля, через сім років після спроби вчинити самогубство через Марлона,
я знімаюся з ним у фільмі.
НІЧ НАСТУПНОГО ДНЯ
Я просто хотіла дізнатися, де ти був минулої ночі.
Де, по-твоєму, я був?
Ти до шостої ранку говорив з моїм братом?
Ми знімаємо сцену і ведемо наш діалог.
Та ні. Спочатку я пішов до борделю,
потім у нас були дівчата, ми пили пиво і таке інше.
Зрозуміло. Який бордель?
Я замахуюся і ляскаю його в обличчя.
Брехун.
І він замахується і ляскає в обличчя мене.
Це відкрило старий шрам того,
коли він користувався мною,
коли у нього були інші жінки. Відстійник піднявся на поверхню.
І я почала на нього кричати.
-Я не ходила в іншу спальню. -Замовкни.
А зйомку не зупиняли. Режисер був у захваті.
Знаючи, що то були дуже особисті сльози,
які не мали нічого спільного зі сценою.
Гадаю, це принесло мені полегшення,
бо я принаймні змогла з ним розквитатися
у мій дуже дитячий спосіб.
Гадаю, її прорив трапився після Брандо,
і вона вийшла з темряви.
І перед нею постала життєва криза.
Проаналізувати себе
і знайти у собі цінність —
єдиний спосіб стати цілісною особистістю.
Це єдиний спосіб.
І я гадаю, що єдиний шлях — через терапію.
І я гадаю, що вона обрала не йти протоптаною дорогою.
І гадаю, саме тому вона отримала усі ці нагороди.
Покажемо вам, що таке Голлівуд у вечір Оскару.
Прибувають зірки, і загальне почуття захоплення
панує тут у цю найбільшу з усіх ночей для індустрії кінофільмів.
Спочатку машина приїхала за мною, потім ми поїхали забрати Ріту.
І вона сказала: «Я практикую вираз невдахи».
Ми придумали всі види заздрісних промов у великому лімузині,
який студія «Ґолдвін» для нас орендувала, по дорозі до театру,
бо були впевнені, що не переможемо,
і придумали усі ці смішні промови.
«Я її і не хотіла, це недолуге кіно» і все таке інше.
Прибуває Наталі Вуд.
У ніч Оскару моя подруга сказала мені,
вона жила у латинському гетто,
вона сказала, що вікна були відчинені, бо було дуже спекотно,
і церемонію можна було почути з усіх телевізорів.
І коли Рок Гадсон вийшов і сказав:
«Номінанти на найкращу жіночу роль другого плану —
Джуді Ґарленд у "Нюрнберзькому процесі"».
Всі затихли.
«І Ріта Морено у "Вестсайдській історії".
Передайте, будь ласка, конверт.
Ріта Морено у "Вестсайдській історії"».
І коли він назвав моє ім'я, всі збожеволіли.
Латиноси витягували голови з вікон з криками:
«Вона це зробила! Вона зробила це!»
Я пам'ятаю, що лише думала, що не маю бігти до сцени.
Що маю мати гідність.
Було дуже важко просто не побігти туди
і вихопити нагороду з рук Рока Гадсона,
який був тим, хто нагороджував.
Не можу в це повірити!
Боже.
На цьому я вас і покину.
Ріта, про що ви зараз думаєте?
Повне благоговіння. Я в це не вірю. Не можу.
Ну, гадаю, що тепер можу.
Але в той момент не могла.
Мати не приховує того,
що досі під впливом тієї маленької дівчинки, якою була,
Росіти, яка була невпевненою і мала насміхатися над собою,
щоб бути тією, ким вона хотіла.
«Вестсайдська історія» виглядає серйозно.
Що збираєтеся робити на біс?
-Таке важко одразу перевершити. -Так, це не перевершити.
Тут я бачу таке зіставлення з тим, ким вона стала,
з такою впевненістю у собі.
Мені передали цього гарного золотого чоловічка.
А я просто сказала: «Повірити не можу».
Найкоротша промова.
Ви ж вірите, що я не була готова, так?
Я потім намагалася відігратися за це довгими промовами.
Це все, що я змогла придумати.
Дуже захоплива й зворушлива промова. «Повірити не можу».
Вам також належить найкоротша промова на Оскарі, так?
Я не очікувала перемоги.
Я думала, що це буде Джуді Ґарленд.
Якби ви провели більше часу на тій трибуні,
то що б сказали?
Рада, що ви спитали.
Але я знаю, що вона досі іноді боїться сцени
і досі почувається неналежно.
Тож так, є дихотомія.
Краса Ріти в тому, як вона тримається з собою,
у цілісності особистості.
Радощі Росіти, але і прокляття Росіти.
А ось і вона, міс Ріта Морено.
Знаєш, тепер, коли ти отримала нагороду Академії,
гадаю, ти заклопотана більшою кількістю фільмів, так?
Так, я розглядаю декілька,
але маю бути обережною, щоб знайти правильну роль.
Я знаю. Розумію, про що ти.
У мене така ж проблема.
Джек, але ж ти вже 20 років не знімався.
Бачиш, який я обережний?
Після «Вестсайдської історії», вірте чи ні, я не могла знайти роботу.
Ось що я кажу.
Мені пропонували дещо,
але то були ці латинські персонажі у стрічках про банди.
Тож я відмовилася, засунула мого маленького золотого чоловічка під пахву
і сказала: «Я більше той мотлох з акцентами не гратиму».
Я була на телебаченні.
Була у літньому театрі, такого роду речах.
Тож я працювала, але не знялася у жодному фільмі протягом семи років.
Після Лондону, я отримала свою першу головну жіночу роль у Бродвеї,
і я була у захваті.
Бродвей був дуже серйозним.
«Знак у вікні Сідні Брустайна» не протягнув і тижня.
Але тоді я зустріла Ленні.
Мій батько мав у своїй практиці пацієнтку,
котра була єврейською психологинею на ім'я Лія.
Вона запросила їх обох на вечерю у себе вдома.
Батько був вщент зачарований.
Тож він запросив її на побачення на Новий рік.
Він такий звичайний, стабільний чоловік, тому вона одразу підозріла.
В дусі, що щось тут не так.
Її не вабить до таких чоловіків, радше до диких,
які були саморуйнівними геніями.
Вона сказала: «Гаразд, забери мене з театру о 10:30».
А він особливо її не розпитував.
Тож він пішов до театру, гарно вдягнений до Нового року,
люди почали виходити, а він шукав її.
Вона не прийшла.
Він розгніваний.
«Як вона могла не прийти?»
Ріта у гримерці: «Де Ленні? Він не прийшов.
Як він міг так вчинити зі мною?»
Вже 11 вечору,
він починає йти у пригніченні,
йде по вулиці. Оглядається і бачить Ріту Морено
у «Знаку у вікні Сідні Брустайна», він думає: «Господи».
Тож він біжить назад у театр, за лаштунки,
стукає у її роздягальну, відкриває її і каже:
«Ти та сама Ріта Морено?»
Він гадки не мав, що вона Ріта Морено. Та сама Ріта Морено.
А її так зачарувало, що він був таким невинним,
що не знав, і все.
Вони одружилися через півроку.
Він любив її за те, яка вона була людина, не тому, що вона була Рітою Морено.
Вона була собою.
Ленні був дуже турботливим, розумним, милим чоловіком.
Мати з татом були дуже веселими разом.
Тато так смішив маму,
що, гадаю, гарна основа для стосунків.
Тато був дуже дотепним.
Ми разом влаштовували походи на вечерю
і грали у гру, коли ви бачите якусь дивну пару,
і ми вигадували історії про те, як вони стали разом,
чому були там, що приховували.
Ми були досить креативною родиною.
Як ти любий?
Я так рада тебе бачити.
Розкажи мені про Алексу.
-Як вона? -Дуже добре.
Все добре? Ти звик бути без неї?
Так, це непросто.
Але в такій ситуації ми добре справляємося.
Ми домовилися,
що нікуди не поїдемо один заради одного найближчим часом.
Ви дійсно уклали таку домовленість?
Ага, це така негласна… ми не жартуємо.
Добре.
Якщо твоє шоу підхоплять на четвертий сезон,
який, очевидно, має бути.
Ти вже його подивився?
Я бачив першу серію.
-Вона дуже… -З Глорією Естефан було смішно?
-Дуже смішно. -Рада, що ти дивився.
А бачив «Джиммі Кіммел наживо!» зі мною?
Вийшло дуже добре.
-Було весело? -Ага.
І він дуже милий.
Ого. Це був фантастичний вихід.
-Як справи? -Яка група.
-Дуже дякую. -Яке шоу.
Ага, я кожного навчив грати на їх інструменті.
Мені цікаво, чи ви знаєте, яку визначну роль відіграли
у моєму житті й дитинстві?
-У вашому житті? -Саме так.
По-перше, «Вестсайдська історія»,
той альбом був одним із шести, які були у нас в домі,
і ми постійно його програвали.
І «Електрична компанія»,
це було необхідним для мене, як дитини з Нью-Йорка.
-Хіба не чудове шоу? -Це було чудове шоу. Так.
Ох! І Гледіс засміялася: «Дайте мені сяяти!»
Я не знала її імені, не знала нічого про неї.
Лише знала, що був хтось, схожий на мене,
на одному з моїх улюблених шоу.
То були роки мого блаженства.
Я ще не була настільки щасливою вдома за свою кар'єру.
Можете повторити вашу фразу з «Електричної компанії»?
Агов, народ!
«Агов, народ!»
«Агов, народ!» — так ми обзивалися один до одного у будинку.
Дорослі робили шоу для дітей.
Хіба такий важкий?
Ми робили багато дивного, просто розважаючись.
Дивіться. Привіт.
Вона мала такий образ. Була режисеркою.
І завжди щось лупцювала.
Будь ласка, годі!
Але ми явно розважалися.
-У вас є салати? -У нас є салати.
-Які у вас салати? -Усі види салатів.
Є зелений салат, салат із сардинами, салат з мандаринів, салат із журналів,
салат із желейних драже, салат «Блу Джін» і салат дня — бензиновий салат.
Я отримала Греммі за альбом у «Електричній компанії».
Я обожнювала приходити на зйомки «Маппетів».
Це були одні з найкращих вражень у житті.
Джим був… то була можливість працювати з генієм.
Я давала йому ідеї, які йому подобалися, і ми їх втілювали.
Це дає відчуття різнорідності кар'єри Ріти Морено.
Її кар'єра не злетіла після «Вестсайдської історії»,
піднімаючись з більшими і кращими ролями.
Її кар'єра розширилася,
охопивши різноманітність ролей і медіа.
Вона отримала першу Еммі за «Маппет-шоу»?
Мій тип жінки.
Але потім, рік потому, вона отримала другу Еммі
за «Файли Рокфорда».
«Файли Рокфорда — Паперовий Палац».
Ну, боже милостивий.
Я лише хочу сказати, що не знаю, що хочу сказати.
Я така рада.
Але я можу лише бажати вам опинитися на моєму місці.
Дякую.
Ріта, для якої я написав роль, була персонажем, вигаданим нею на вечірці.
Ця до смішного безталанна молода акторка, яка не знала, наскільки вона погана.
Тож я почав писати цього персонажа на ім'я Ґугі Гомес.
І вийшло ось так.
Мені був сон
Сон про твою дитину
Вона кидала виклик стереотипам, створивши персонажа,
Ґугі Гомес,
чия робота у розкритті абсурдності цих стереотипів.
Перебільшений акцент, припущення щодо розумових здібностей людей.
Це явна критика через мистецтво чи хитра критика стереотипів.
Це стереотип у люблячому сенсі.
І я обожнювала її, і отримала Тоні.
Зрештою, я б хотіла сказати акторці другого плану,
ким би ти не була,
мені трохи шкода,
бо я головна героїня «Рітцу», я не другорядна акторка.
Тобто,
якби тут була Ґугі Гомес,
персонаж, якого я граю у «Рітці», вона б сказала:
«Слухай, люба, єдине, що я підтримую у тому шоу, це мої ідеї».
Ріта Морено однозначно була першою латинською виконавицею,
яка отримала так зване ЕГОТ:
Еммі, Греммі, Оскар і Тоні.
Тобто, це вражаюче досягнення.
Сьогодні це більш серйозна справа, дуже багато конкуренції.
Люди такі: «Я маю це отримати!». А ми просто працювали.
Ми не знали, що могли отримати ЕГОТ.
Ми робили роботу, люди її бачили
і казали, що їм подобається,
подобається те, що ми зробили.
Ми з гордістю вітаємо на Голлівудській Алеї Слави, міс Ріту Морено.
Мені 64, і для жінки у моїй справі в той час
ти вже історія.
Але тоді я отримала зірку на Голлівудській Алеї Слави.
Тож я подумала, що, може, з усією цією увагою щось з'явиться.
І через кілька років
я граю черницю, працюючу у в'язниці на Оз.
«В'язниця Оз»
Тобі подобається секс з чоловіками?
Я обожнюю секс, а ви ні?
Ви казали, що були одружені до того, як стали черницею.
У вас з чоловіком був чудовий секс.
Я ж бачу.
Закладаюся, що ви були дика.
Лінт.
Роль, яку Ріта грала у серіалі,
була однією з основних.
Я хотів, щоб її грала Ріта,
тому що вона приносить таку вагу
і таку чесність до всього, де грає.
І я подумав, що буде чудово мати таку сильну і міцну жінку
серед цих грубих і пропащих в'язнів, яка каже, що вони можуть займатися сексом.
Тож я не можу уявити серіал без неї.
Тобто, це немислимо.
Ти пропустив дві останні сесії. Чому?
У серіалі вона була неперевершеною, бо могла повністю бути собою,
і бути більше Ритою, яку я знаю як друга.
Вона могла бути самовпевненою, недосконалою,
могла бути до дідька розумною.
-У вас все добре, сестро? -Все чудово.
Ріта каже мені, що «Оз» повернув її,
але правда в тому, що я не вважаю, що вона кудись відходила.
Гадаю, що вона не отримувала ті ролі, які хотіла.
Вона однозначно була чудовою в ньому, але вона впевнена,
що серіал її повернув. Може й так, не знаю.
Коли я була у Бостоні на виступі Бостонського оркестру до Четвертого липня,
я побачила маленьку футболку з таким близьким мені написом,
а я витратила купу грошей на сукню до сьогоднішнього свята.
Для критиків, розумієте, а потім я побачила її і подумала,
що обожнюю той напис, в ньому стільки мене.
Це вперше я не буду вдягати сукню на одне з цих модних свят.
Так, приміряємо відоме обличчя Морено, яке ми всі знаємо і любимо.
Кумедно, бо в голові грає пісня, яка мене смішить.
Я маю бути собою Я маю бути собою
Поки вона фарбується і ховає її… себе.
Ми з мамою дуже близькі.
Як єдиній дитині, мені пощастило, бо в мене крута мама.
-Стій, ти про цю. -Про неї, так.
Всі чують про матерів на сцені
і матерів у шоу-бізнесі.
Але як це для тебе?
Не дочекаюся почути.
Ми обожнюємо нашу косметику і наше взуття, особливо взуття.
Вона Імельда старша, я Імельда молодша.
У неї масивний гардероб, а мій розвивається.
Я також подорожувала з нею
як її бек-вокалістка і танцівниця, подорожуючи як цигани.
У мами був гастрольний менеджер, і в той час ми влаштовували великі шоу,
у Вегасі і Атлантік-Сіті.
І одного дня цей менеджер захворів і не міг керувати світлом.
А тато, лікар, сказав:
«Я розберуся. Я розумний хлопець».
І йому це сподобалося, бо він був дещо схиблений на контролі.
Він став шоубіз-лікарем.
Знаєте, дуже часто
вони дратувалися один на одного, як більшість одружених.
Але в основному вони були дуже чудовою парою.
Але ви одружилися, і вам дістався дуже романтичний чоловік,
який очевидно ваш помічник чи щось таке.
У неї чудові ноги.
Ви стали більш єврейкою чи він більш пуерториканцем?
Я кличу себе почесною єврейкою.
-Це дуже мило. -Ага.
Але у вас хороший шлюб. Всі це чудово розуміють.
-Ми щойно відзначили нашу 19-ту річницю. -Боже вас благослови.
Ми були дуже поганою парою, хоча всі думали, що це не так.
Тож ми грали роль.
На публіці ми завжди трималися за руки і притискалися.
І справді, він був щирим, а я ні.
Він був чудовою, люблячою людиною.
Але, боже, які у нас були проблеми.
Він був людиною, яка брала верх. Він любив контроль.
Звичайно, тому я і вийшла за нього.
Поки не настав день, коли я захотіла вирости в стосунках, і це не працювало.
Я гучна людина.
Я люблю сміятися.
І я можу нашуміти.
І цю мою сторону він страшенно не любив.
А я її люблю.
Це в мені дитина, яка просто чиста, весела і крута.
І йому це дуже набридало.
Він почувався ніяково.
Це та ще тема, коли намагаєшся нафарбувати очі.
Боже милостивий.
Ми точно хочемо це робити?
Я не шкодую про одруження з ним.
Тобто, погляньте що сталося, Фернанда.
І що сталося, внуки, яких я обожнюю.
Тож ні, я не шкодую про це,
але шкодую, що залишалася набагато довше, ніж було варто.
Я був здивований, бо знав Ленні.
А вона ніколи не розповідала про це за його життя.
Тож він пішов з життя, а вона знову повернула самосвідомість,
що вона опрацьовує. Вона повернулася до терапії.
Вона намагається зрозуміти себе.
І вона розуміє, що певні моделі, які були з нею
усе її життя, є у її шлюбі.
Тепер у мене сльози в очах.
Давайте на хвилинку зупинимося, щоб я закапала очі, добре?
Я розповім, що сталося коли він помер.
З одного боку я була у палаті лікарні
з ним упродовж півтора місяця.
А одного дня медсестра зайшла і сказала найбільш
повсякденним чином:
«Місіс Гордон, місіс Гордон, ваш чоловік перестав дихати».
Ось так.
Це було…
…і я поглянула на це худе, слабке маленьке тіло,
яке приносило мені такі туги, сум
і радість, бо він був одним з найвеселіших людей у світі,
і він так мене любив.
Розумієте?
Коли Ленні помер, я дозволила тій нужденній маленькій Росіті піти.
І відповідаючи на ваше питання: «Чи відчула я полегшення?»
Так, відчула.
Коли я повернулася до Каліфорнії у цей будинок,
я попросила помічника принести мені великий келих вина,
і я сіла на моєму гарному подвір'ї
і просто випила багато вина.
І я подумала, що це закінчилося.
Я не маю ні перед ким відповідати.
Жити одній досить добре,
особливо якщо тобі подобаються ті, з ким ти живеш.
Ні. Це погано виглядає.
Бо воно не поєднується. Одне не поєднується з іншим.
Вони не мають бути довгими.
Ні. Знаєш в чому проблема?
Вони надто близько. Тобі треба типу шпилька.
-Більше як… -Це краще?
-Мені не подобається. -Тобі теж.
Гаразд.
Як щодо цього?
Це досить добре.
Гаразд.
У тебе тут є певна геометрія, воно пасує.
Я просто обожнюю це.
Гадаю, це така хороша ідея.
А як вам? Мені аж смішно.
Штани так нагадують 70-ті.
Але трапилося щось цікаве, моя кар'єра пішла на зліт.
Як так вийшло?
Ймовірно, справа у моєму ставленні,
моєму глибокому щасті і просто у тому, яка я є.
Ось ваша номінантка 2018 року за внесок у кіномистецтво
від Асоціації телевізійних критиків,
незабутня Ріта Морено.
«ЛІДІЯ»
Заходьте!
Вітаю. П'ять хвилин.
-Я готова. Дякую. -Чудово. Дякую.
Роль Ріти, яку я люблю найбільше, це Лідія.
Боже.
Я люблю того персонажа, бо ви бачите кожну її частинку.
Поїхали, народ.
Ріта Морено!
Ми шукали бабусю
і мати знаменитої акторки, Жустіни Мачадо.
І є тільки одна Ріта Морено.
Ох, Росіто.
Він був таким сумним, бо покликав Хлою на побачення, а вона відмовила.
Але що я тобі казала?
Я казала намагатися далі.
Заморити її.
Не сприймай відмови.
Лідія це моя мати.
Вона моя мати. Це акцент моєї матері.
Але тут є нюанс.
З нею легко вдатися до карикатури, бо вона настільки велика.
Це ніколи не закінчується.
Але і я велика. Наскільки це можливо.
Я мініатюрна, але велика, це я.
Але з таким персонажем треба бути дуже обережним.
Стереотипи приходять від того, як інші розповідають нашу історію.
Мені цікаво те, як її розповідаємо ми.
Інші можуть розповідати її як хочуть.
І ось так це.
Але коли ми розповідаємо нашу історію,
кого ми обираємо показати на тому екрані.
Гадаю, це зовсім інша розмова.
Одна з таємниць Ріти Морено в тому, що та п'ятирічна дитина ніде не поділася.
Чотири, три…
Тиць-тиць-тиць.
Ви мене спіймали.
Вона любить шокувати.
Вона це обожнює.
Ми приймали участь у зборі коштів, і люди не жертвували достатньо.
І ніхто нічого не робив. Нарешті, вона вийшла.
Вона провела аукціон за вечерю з нею для чотирьох людей.
Вона готувала за 10 000 доларів і вона показала груди.
І вона зібрала 10 000 доларів.
Я просто брудна стара леді.
Я попросила сценаристів зробити її сексуальною.
Чому старші люди не мають бути сексуальними?
Ми не забуваємо.
І вони зробили це для мене.
Ну ось знову. Я своє ім'я не почую.
Хто… хто… хто я?
Вона первородна.
І вона не може не бути нею кожну хвилину її життя.
Тож люди із задоволенням губляться в її особистості
і почуваються краще від того, що поряд з нею.
Коли я повертаюся додому з усім цим брудом на обличчі,
і я маю його змити.
І дев'ята година з тим же успіхом може стати дванадцятою.
Я дуже виснажена.
У 87 років, з хітовим шоу на Нетфліксі й фільмом у розробці,
це римейк «Вестсайдської історії»,
вона й не збирається зупинятися.
-Мені це подобається. -Ага, там ходять люди.
-Точно. -Знаєте, тіні…
Цього разу з латинськими акторами у головних ролях.
Ви говорите про замкнене коло?
Це божевілля. Це здуріти.
Що тут відбувається?
Боги, зірки й планети вишикувалися.
Мені дісталася Ріта Морено!
Знаєте, думаєте, що щойно ви відчуєте тепле сяйво визнання,
ви більше не будете боятися темряви, але знаєте що?
Багато з нас досі боїться.
Це цікаво,
як ми продовжуємо тягнути минуле у теперішнє.
Я так блаженна.
До біса темряву, і за сяйво. Дякую.
Вона стає Рітою Морено, яка є шукачем правди у роботі.
Три чи чотири покоління,
коли ми думали, що для нас немає місця у мистецтві,
ми могли поглянути на Ріту, що махає тим прапором зверху.
І сказати: «Гаразд, вона змогла. А що мені вдасться?»
Її талант дав їй подолати всі ці обмеження і перешкоди.
Одне з питань, яке ми можемо задати, в тому,
чи стала б вона собою, якби вона не мала тих обмежень?
Ріта у тому, щоб ламати перепони.
І переможниця — Ріта Морено…
Ріта Морено у «Вестсайдській історії».
Отримує нагороду Гільдії за життєві досягнення, Ріта Морено.
Я дуже до неї тягнулася,
і вона дала мені відчути себе жінкою, яка могла робити все, бо вона робила.
Вона була латинкою як і я.
Дорога Ріта Морено, як сказати своєму кумиру, як сильно ти її любиш?
Ви дали мені надію. Ви дали мені причину боротися й висловлюватися.
Ви дали мені голос, і коли ви йшли за вашими мріями,
ви дали мені можливість йти за моїми.
Ріта, це мій любовний лист до вас.
Якщо ви відчуваєте дискримінацію щодо себе,
то ви завжди розлючені, а на кого ви будете злитися?
На всіх?
Це отрута.
Так не можна.
Тож, таке життя, з одного боку.
А з іншого, воно таке, яким ви його створюєте.
Чи забрала у мене щось необхідність боротися?
Не мене.
Не я.
Привіт, люба!
Мені подобається.
-Хіба це не весело? -Ще й як.
Це просто неймовірно.
Переклад субтитрів: Владислав Троян