МАТРИЦАТА
ВЪЗКРЕСЕНИЯ
Сек, вътре съм. Ти беше прав за прозореца.
Долавям сериозни смущения. - Странно, изглежда модален.
Прилича на стар код. - Струва ми се много познат.
Искаш ли подкрепа? - Ще проверя.
Бъгс, ако генералът разбере...
Бърз поглед няма да навреди. - Чу ли това?
Мисля, че ни засякоха. Бъгс, намирисва на капан.
Бъгс!
Стой! Не мърдай или ще стреляме!
Много бавно вдигни ръцете си.
Започва се.
Къде отивате? - Бяхте предупредени, лейтенанте.
Смятам, че ще се справим с едно момиче.
Губите си времето. Хората ми ще я доведат всеки момент.
Не, лейтенанте, хората ви са вече мъртви.
Сек, тук ли си? - Старият код се срива.
Проекцията прекъсва, включи на звук. - Нарушаваме разпоредбите на генерала.
Знам, но тук се случва нещо.
Нещо важно. По дяволите.
Знаем какво ще се случи. Тя ще им срита задниците.
Сега ще се обади. - Засякоха ни.
И после... - После бяга за живота си.
Има ли агенти наблизо? - Знаем тази история.
Така е започнало всичко.
По дяволите. - Той е започнал оттук.
Мислиш, че това е повтарящ се модален прозорец?
Секвенсер, развиващ програма, но за какво?
Не знам.
Но ще разбера. - Добре.
Много познато, но погрешно.
Защо използват стар код за нещо ново? - Не знам.
Ако това е Тринити, не се е случило така.
Може би не е историята, която знаем. - Бъгс, изчезвай оттук.
Сигурно е капан.
По дяволите.
Продължавайте. Свободно.
Просто ще... Ще си тръгна.
Убийте я.
Сек!
Защо ме спаси? - Първо ти. Коя си? Откъде дойде?
Добре, казвам се Бъгс.
Като Бъгс Бъни.
И техника за подслушване.
Знаеш ли, че това е модален прозорец?
Какво е модален прозорец? - Симулация, усъвършенстваща програми.
Знаеш ли, че имаш... цифрово съзнание?
Знам какво съм. Така както знам, че преследвам и унищожавам синтетични.
Като теб.
Въпреки това...
Ето ни тук. - Ето ни тук.
Другите агенти не знаят за тази стая?
Ти как я откри? - Никой не влиза в ключарския магазин,
затова започнах да търся.
Колкото повече си търсил, толкова повече си открил.
Историята на моя живот.
Какво?
Имам чувството, че стаята ми е позната.
Мамка му.
Това е апартаментът му.
На Томас Андерсън? Търсих навсякъде, той не съществува.
Той отдавна не е Томас. Може би знаеш истинското му име.
Нео.
Знаеш го.
Добре...
Не мога да повярвам, след всичките тези години.
Повечето хора мислят, че Нео е мъртъв.
Но аз знам, че не е.
Защото съм го виждала.
Къде? - Трудно е за обяснение, но...
В момента, в който той ме погледна,
усетих как нещо...
... отключи съзнанието ми.
Добре.
Нещо подобно се случи и с мен.
Видях една схема...
... и тя беше навсякъде.
Не можем да я видим, но сме в плен на тези странни кръговрати.
Видях го някак в огледалото.
Само трептене, но беше както каза.
Изведнъж разбрах.
Това не е истинският свят.
За първи път усетих истинско призвание.
Разбрах кой съм и какво трябва да направя.
Кой си ти?
Какво трябва да направиш?
Аз съм...
... Морфей.
И трябва да открия Нео.
Морфей.
Добре, добре. Боже Господи!
Трябва да те измъкна оттук, да разбера чий е модалният прозорец.
Тръгни с мен. Трябва да си сигурен, че искаш да напуснеш.
Ако не си, ако мислиш, че мястото ти е тук...
Наричаш това избор? - Ако някой ми го предложи
и възприемам двоично света, няма да глътна символично хапче.
И няма да разбера смисъла. - Какъв смисъл?
Че изборът е илюзия.
Ти вече знаеш какво трябва да направиш.
Истината.
Добре, има една стара сграда с покривни прозорци и много стълби.
Хотел "Лафайет". Една от четирите задни врати води натам.
Не се съпротивлявай, дишай. - Какво става?
Извличането въздейства почти еднакво на хора и програми.
Добре...
Не съм носил различни очила. - Да, изглежда добре. Коя врата?
Трябва да е тази. - Добре.
Агент Уайт. - Агент Смит?
Тръгвай!
Сек, чуваш ли ме? - Бъгс, мислех, че те изгубих.
Отведи ни до прозореца! - Бъгс, той е агент!
Този прозорец! Давай здраво!
ПРИЗ ЗА ИНТЕРАКТИВЕН ДИЗАЙН НА ИГРА ТОМАС АНДЕРСЪН
ПРИЗ ЗА ИГРА НА 1999 Г. МАТРИЦАТА
Какво...
ВНИМАНИЕ! НАРУШЕН ПЕРИМЕТЪР!
Какво, по дяволите?
Наред ли е всичко?
Просто малък срив. - Добро утро, Боби. Добро утро, пич.
Какъв прекрасен ден да си жив, прав ли съм?
Проблем? - Липсва му нещо.
Стар код на "Матрицата"?
Малък експеримент с модален прозорец. - За "Байнъри"?
Трябва ми кафе. - Кафе, веднага! Аз черпя.
Не ти се подмазвам, но първия път, когато играх трилогията, бях потресен.
Парадоксът между свободната воля и съдбата.
Алгоритми ли сме или можем да се отървем от програмирането си?
Гениално, в контекста на играта, между другото.
Казах ли ти, че превзе живота ми?
Да, повтарях 7-и клас.
Играта ти почти ме съсипа.
Така ми каза. - Въпреки това сме тук.
"Кажете ми, г-н Андерсън, свободна воля ли е или съдба?"
Да, ето я и нея.
Страхотен МИЛФ.
Пронизваш ме с поглед. Съжалявам. Аз съм маниак, отгледан съм от машини.
По-добре да тръгваш. - Моля те, обещавам да бъда добър.
Ще бъда добър.
Разбира се.
Говорил ли си с нея?
След всичко, което направи за мен, позволи ми да направя това за теб.
Джуд, недей. Спри.
Извинете. Здравейте. Това е малко импровизирано.
Аз съм Джуд Галахър. Работя за компания, която разработва игри.
Здравей, Джуд, аз съм Тифани. - Тифани? Не съм предполагал.
Мама обичаше Одри Хепбърн. - Това е приятелят ми Томас Андерсън.
Той е автентична известна личност. Повечето го смятат
за най-великия разработчик на игри. - Съжалявам за това.
Просто поговори с нея. - Здравей, Томас. Наричат ме "Тиф".
Здравей.
Познаваме ли се?
И двамата идваме тук. - Може ли кифлата ти?
Да не сваляш майка ми? - Брандън...
Може ли една хапка? - Скъпа, какво става? Ще закъснеем.
Това е съпругът ми Чад. - Приятно ми е да се запознаем.
Трябва да закараме Кали на тренировка. - Да, съжалявам.
Хайде, деца. Да тръгваме.
МОДАЛЕН ПРОЗОРЕЦ 101 НЕ Е НАМЕРЕН
Какво?
МОДАЛЕН ПРОЗОРЕЦ 101 Е ИЗТРИТ
Съжалявам, шефът е.
"Милиарди хора просто живеят живота си...
... в неведение."
Винаги съм обичал тази фраза.
Ти я написа, нали?
Всеки път, когато стоя тук...
Боже Господи!
Толкова е перфектно, че трябва да е фалшиво.
Нали?
Да.
Така е. - Седни.
Цигара?
Мислех, че си отказал пушенето. - Престанах да го наричам навик.
Сега е просто порочно удоволствие.
Нека те улесня.
Знам, че "Байнъри" надхвърли бюджета. - Не е за "Байнъри", по-важно е, Том.
Става дума за бъдещето ни. Болна тема, предвид миналото ни.
Какво искаш да кажеш?
Как върви психотерапията? - Добре.
Някакви...
... изблици?
Не. - Това е чудесно.
Знам, че винаги сме имали различия. Какво беше казал за първата ни среща?
Премина като разпит във ФБР.
Но виж това място.
Ние го постигнахме.
Заедно.
Да. - А сега какво?
Нещата се промениха. Пазарът е труден.
Разбираш защо нашата обичана компания-майка, "Уорнър Брадърс",
е решила да направи продължение на трилогията.
Какво? - Ще го направят с нас или без нас.
Мислех, че не могат.
Могат и дадоха да се разбере, че, ако не сътрудничим, ще развалят договора.
Наистина ли? - Ти каза, че историята е приключена,
но работата е там, че тези истории...
... никога не приключват.
Разказваме историите, които винаги сме разказвали, но с различни имена
и различни физиономии.
Трябва да призная, че съм някак развълнуван.
След всички тези години, да се върнем към началото.
Отново към "Матрицата".
Говорих с маркетинговия отдел...
Том? - Да.
Добре ли си? - Да.
Какво чувстваше в този момент?
Какво чувствах?
Почувствах, че отново получавам психически срив
или живея в компютърно генерирана действителност, в която съм затворник.
Отново.
Не е голям избор. - Не.
Може би не е двоично и има друго обяснение за случилото се.
Да. - Оцелял си след опит за самоубийство
и имаш голямо въображение.
Тази комбинация пресъздава опасни измислици в живота ти.
Вчера бизнес партньорът ти
е поискал да създадеш игра, която си казал, че няма да създадеш.
Тази атака на практика те е оставила без глас.
Насилието му е накарало умът ти да му отвърне.
Причинил си му това, което е причинил на теб.
Говорихме за ролята на адаптивния гняв при лечението на психична травма.
Не казвам, че отново си се сринал.
Според мен това е изблик на здравословна самозащита.
Спомням си колко трудно ти беше да споделиш подобно нещо.
Това ми подсказва колко сме напреднали.
Трябва ли ти нова рецепта?
Да.
Говоря от името на всички, когато казвам, че съм много развълнувана
да работя над игра, която промени света на игрите.
Брошурата пред вас съдържа резултатите от фокус групите.
Вътре има разбивка, включително свързаните ключови думи с марката.
Първите две са "оригиналност" и "свежо",
което е важно да имате предвид при работата над "Матрицата 4".
И кой знае колко още части.
Какво отличаваше "Матрицата"? Тя разби представите ни.
Точно така. Хората искат да им бръкнем в мозъка, да бъдат изумени.
Какво отличаваше "Матрицата"? Тя разби представите ни.
Хората искат да им бръкнем в мозъка, да бъдат изумени.
Първата не ми хареса толкова, колкото на някои от вас.
Честно казано, не понасям неща, изискващи учебно помагало и маркер.
Искам игрите да са шумни и глупави. - Трябват ни оръжия. Много оръжия.
"Матрицата" означава хаос.
Безумният екшън не е типичен за марката.
Права е. "Матрицата" е порно за ума. Философия с лъскав и готин облик.
Да, идеите са новото "секси".
Много по-лесно е да загърбиш реалността, отколкото сънищата.
Алиса в Страната на чудесата
Тя засяга... - ... транссексуалната политика.
Криптофашизъм. - Тя е метафора...
... за капиталистическата експлоатация.
Не трябва да е поредното продължение и повторение...
Защо не? Продълженията са вървежни.
Пропадаме в погрешната заешка дупка. Когато споменавате "Матрицата"...
Споменавате "Матрицата"...
... и те си представят това.
Позволете ми да обобщя нашата цел с една дума.
Забавен каданс!
Това са две думи.
Трябва ни нов забавен каданс.
Трябва отново да изобретим игрите.
Отново да изобретим игрите.
Добър ден, Тиф. Обичайното?
Знаеш ли какво? Ще се развихря.
Днес ще изпия едно "Кортадо".
Гордей се със себе си.
Може ли да те почерпя? - Здравей.
Здравей.
Спомням си, че исках семейство, но дали защото се очаква от жените?
Как знаеш дали ти искаш нещо или се дължи на възпитанието ти?
Плащам много пари на психотерапевт, за да ми отговори на подобни въпроси.
Умно постъпваш. И на мен ми трябва психотерапия, но съм твърде уморена.
Децата те изтощават, знаеш.
Не, никога не съм имал деца.
Да, знам това.
Съжалявам. Потърсих те в "Гугъл".
Сигурно е страхотно да си световноизвестен разработчик на игри?
Дълги работни дни. Понякога наистина е страхотно.
През повечето време... Не знам.
Но си създал "Матрицата". Аз дори съм чувала за нея.
Да, забавлявахме някои деца.
Струвало си е.
Може ли да питам нещо за играта ти? - Разбира се.
Върху себе си ли базира главния герой?
В него има много от мен.
Може би прекалено много.
Може ли да питам нещо друго? - Питай, моля те.
Има една жена в играта ти.
Тринити.
Което също е странно съвпадение, нали?
Да.
Тя ми допада.
Харесвам Тринити.
И си падам по нейния "Дукати". Друго съвпадение, аз обичам моторите.
Моят приятел Куш и аз ги произвеждаме.
Наистина? - Ти имаш психотерапевт, аз - мотори.
Разгледах изображения на Тринити от играта.
Показах една сцена на Чад и го попитах какво мисли.
Той не схвана, докато не казах:
"Не мислиш ли, че тя прилича на мен?"
Знаеш ли какво направи той?
Засмя се.
И аз се засмях, сякаш беше шега.
Как може да е иначе, нали?
Много се ядосах.
Мразех се затова, че се бях засмяла.
Исках да го ритна много силно.
Не прекалено силно, може би само колкото да му счупя челюстта.
Сега вероятно съжаляваш, че си седнал на маса с мен.
Това е най-доброто нещо, което съм направил от много време насам.
Трябва да се обадя.
Здравей, Тиф е. Господи, не.
Идвам веднага.
Малкият ми син е пъхнал парче от "Лего" в носа си.
Трябва да тръгвам.
Надявам се да те видя отново.
Какво става? - Хлапе ни е пратило бомбения отряд.
Някой недоволен от последния ъпдейт. - Или гадняр.
Отправете се към изходите, моля. Сградата се евакуира.
Съобщение от непознат номер
Здравей, Нео. Ако искаш да получиш отговори,
отиди до вратата в края на коридора.
Сега! - Кой е?
Знаеш кой е.
Джуд?
Джуд!
"Най-после."
Колебаех се за цитата, но беше трудно да се въздържа.
Какво? - Морфей в 1-ва част, при прозореца.
Светкавици, гръм и театър.
"Най-после." След толкова години излизам от една тоалетна кабина.
Трагедия или фарс? - Познавам те.
Рядко срещаш създателя си.
Това е невъзможно. - Определено е възможно.
Не може да си персонаж, който кодирах.
100% натурален.
Как? - Не ти трябва друго обяснение.
Не. Не, не, не!
Чакай, чакай. Какво означава "не"?
Ти го искаше и го направи. Това беше твоя идея.
Това беше... тест.
Експеримент.
Експеримент?
Вкара ме в модален прозорец, остави ме да си блъскам главата
и замалко да полудея, докато те търсих като експеримент.
Ще изгубим изхода. - Не е глътнал хапчето.
Нямаме време. - Знам, трябва му един момент.
Знае ли колко трудно хакнахме огледалото?
Още е отворен. - Това... не може да е истинско.
Открихме мишената! Пипнахме го!
Това не се случва. Въобразявам си.
- Спри!
Това не може да се случва.
Стой! Не мърдай!
Нео!
Боже мой!
Не!
Нео!
Г-н Андерсън!
Не. Не може да бъде.
Липсвахте ми.
Въобразявам си.
Чуваш ли ме, Томас?
Следвай гласа ми.
Усети върховете на пръстите си. До какво се докосват?
Камбанката.
Чуваш ли камбанката?
Помниш ли какво се случи? Как дойде дотук?
Сигурно си дошъл пеша. Чух котката, отворих вратата и те заварих отвън.
Можеш ли да говориш за това?
В началото не можеше да различиш действителността от измислицата.
Ти дойде, след като се опита да скочиш от сграда.
Тогава каза, че си искал да отлетиш.
Оттогава постигнахме голям напредък, но в момента ми се струваш разстроен.
Можеш ли да ми кажеш как започна?
Той ми изпрати съобщение.
Кой? - Морфей.
Завърнал се е? - Всъщност не беше той.
Беше програма, която кодирах за модален прозорец.
Този "модален" Морфей дойде, за да ти помогне да избягаш
от виртуална действителност, наречена "Матрицата"?
Луд ли съм?
Тук не използваме тази дума.
Каква дума да използвам?
Коя дума обяснява какво се случва с мен?
Може ли да видя съобщенията?
Те са изтрити.
Ако се качим в колата ми и отидем до офиса ти,
какво мислиш, че ще заварим там? - Нищо.
Защото нямаше нападение.
Няма убити.
Няма съобщения.
Въобразих си всичко.
Това ли трябва да кажа?
Това ли вярваш, че се случи?
Усещах го като истинско. - Разбира се.
Амбицията ти беше да направиш игра, неразличима от действителността.
За тази цел си използвал елементи от живота си в разказа.
Твоят потиснат гняв към бизнес партньора ти го е превърнал във враг.
Омъжената Тифани се е превърнала в Тринити и обречена романтична връзка.
Дори твоята неприязън към котката ми е намерила място в "Матрицата".
В това няма нищо лошо. Привично е за творците.
Но се превръща в проблем, когато фантазиите
започнат да застрашават самите нас или други хора.
Не бихме искаме някой да пострада. Нали така, Томас?
Здравей, Томас. Наричат ме "Тиф".
Коя си ти? - Казвам се Тринити.
Никой не може да ти каже дали си влюбен, просто усещаш, докрай.
До мозъка на костите.
Усещаш ли това?
Няма да те пусна.
Трябва да потиснеш всичко, Нео. Освободи съзнанието си.
ДЖУД
Изглежда лесно.
Освободи съзнанието си. По дяволите.
Добре, освободи съзнанието си.
Ще полетя...
... или ще падна.
Коя си ти, по дяволите?
Не ме помниш,
но преди много време, ти промени живота ми,
когато скочи от друг покрив.
Тогава живеех в неведение, преструвайки се в живота си.
Докато не погледнах нагоре и видях... теб.
Ти изглеждаше различно, но аз видях истинската ти същност.
Само секунда преди...
... да скочиш.
Така и не падна.
Ти ли хакна моя модален прозорец?
Да.
Това е Джуд. Той не ти е приятел.
Той е програма, с която те контролират.
Той е тръгнал насам и води агенти със себе си.
Джуд. - Брато, търся те цяла вечер.
Имаме огромен проблем.
Сам ли си?
Интригуващ въпрос, пич.
Не изглеждат като типични агенти, а като обикновени хора.
Те са навсякъде и не знаеш на кого да се довериш.
Защо да се доверявам на теб?
Защото, ако отворят тази врата, ще загубим нашия хак.
Ще ме хванат и убият, а теб ще върнат на бягащата пътека,
която са създали за теб. Така както направиха, когато се опита да скочиш.
Знам защо остави отворен модалния прозорец.
Някой трябваше да освободи Морфей. Той ни отведе до теб.
Знам тези неща така както знаех, че един ден ще те открия.
И тогава ще си готов за това.
Ако искаш истината, Нео,
ще трябва да ме последваш.
Добре.
Къде се намираме? - Токио.
Трудно проследяват подвижен портал. Сек е най-добрият.
Порталът е чист. Засичам само нас.
Не си спомням това.
Вече не е нужно да бягаме до телефонни кабини.
Вратата е вдясно.
Сцена и декори, нали?
О, не. - Най-важни са сцената и декорите.
След първата среща решихме, че неща от миналото ти ще те предразположат.
Няма по-добра утеха от малка доза носталгия.
Това са кадри от играта ти.
"Времето е винаги против нас."
И така нататък.
"Матрицата не може да бъде обяснена на никого" и пр.
"Трябва да я видиш, за да повярваш."
"Време е да полетиш."
Чакай. Ако това е истина,
ако не съм се побъркал, това означава ли...
... че всичко това се е случило?
Ако се е случило...
Тогава умряхме. - Очевидно не сте.
Защо машините са ви оставили живи и защо са се постарали да те скрият
са въпроси, на които нямаме отговори. - Скрили са ме?
Работя за компания, която е създала игра на име "Матрицата".
Не изглежда да са криели нещо.
Следим компанията от години. Проучихме всеки един Томас Андерсън.
Но не знаехме, че могат да променят цифровия ти образ.
Те го пресъздават чрез система за обратна връзка, наречена "Подобие".
Ти се виждаш такъв. Те са успели да променят цифровото ти изображение.
За другите изглеждаш така.
Двайсет години?
Защо е отнело 20 години да ме откриете?
Отне много повече време. - Изминаха над 60 години,
откакто отлетяхте към един от градовете на машините.
Какво? - Има много неща, които не знаем.
Защо почти не си остарял или колко пъти са променили образа ти.
Въз основа на това, което знаем, ти не си искал да бъдеш открит.
Това не е вярно. - Може и да не е.
Както и слуховете за изчезването ти, защото поначало работиш за машините.
Морфей, престани. - Казвам само, че сега е моментът
да ни покажеш истината.
Ако искаш да се измъкнеш, вземи това хапче.
Но ако си на мястото си, можеш да се върнеш към това.
Всеки ден. Отново и отново.
Завинаги.
По дяволите.
Наглеждай портала.
Трябват ни координатите. - Улавям сигнал, но е слаб.
Определено е извън мрежата.
Капитане, засичам нещо странно. - Какво?
Някаква аномалия.
Томас?
Господи. О, не.
Имаме си компания. - Как ни откриха?
Томас, всичко това е нереално.
Ти изживяваш сериозен психически срив.
Лекси? - Още малко.
Томас?
Томас, моля те. Това не е игра.
Почувствай ръката ми. Това е истинското.
Остани с мен. - Не, не!
Остани с мен.
Нео!
Морфей!
Хайде, бързо!
Задействат ботове. - Това е рояк.
Хайде!
Отворих портал в тоалетната, бързо! - Да.
Хайде!
Сек, къде е?
През огледалото. - Какво? Няма да се поберем.
Налага се, защото нямам друг изход.
Не, не.
Мисли образно. Колкото си по-близо, толкова по-голям става.
Добре, хайде.
Влизай вътре.
Тринити.
Не!
Добре дошъл обратно в истинския свят.
Тринити. - Какво е положението?
Жизненоважните органи са щателно поддържани, но не изглежда добре.
Губим го. - Рестартирането може да помогне.
Направи го.
Помня това.
Конструкторът.
Между всичко и нищо.
Добре дошъл в къщурката.
Разпускам тук, в мрежата на кораба.
Научих всичко за теб.
И за мен.
Внимавай, да не ти се завие свят.
Истински ли са спомените, превърнати в измислица?
Нима основащата се на паметта действителност не е измислица?
Що се отнася до моята роля, предполагам, че си ме написал като
алгоритмично отражение на две сили, помогнали ти да откриеш себе си.
Морфей и агент Смит.
Алтернативно програмиране, което беше...
Нека кажем, че беше малко налудничаво.
Но то проработи, защото сме тук.
А сега, лошите новини. Мозъкът ти е зависим от това,
с което Матрицата те е захранвала с години.
Много зависим. Преминаваш през стадии на отказване.
Ботовете не ти дават големи шансове за оцеляване.
Но те не те познават както аз те познавам.
Знам много добре от какво се нуждаеш.
Сигурно се шегуваш.
Не е шега.
Може да е първият ден от остатъка на живота ти.
Ако искаш да е така...
... трябва да си го извоюваш.
Не, приключих с боевете.
Така ли?
Какво прави, по дяволите?
Да, добре са те обучили.
Повярвал си, че заслужаваш само техния свят.
Но част от теб е знаела, че това е лъжа и кое е истинско.
Ти не ме познаваш. - Така ли?
Познавам те, защото знам кое все още е от значение за теб.
Знам защо си тук, защо продължаваш да се биеш,
и защо никога няма да се откажеш.
Хайде, Нео!
Това е.
Последната ти възможност.
Трябва да се бориш за живота си, ако искаш отново да видиш Тринити.
Хайде, Нео! Бори се за нея!
Мили Боже. - Бори се за нея!
Имаш ли нещо против...
Как се чувстваш?
Ако този вход е истински,
това означава, че са отнели живота ми...
... и са го превърнали във видеоигра.
Как се чувствам?
Не знам.
Дори не знам как да разбера.
Точно това е.
Ако не знаем кое е истинско...
... не можем да окажем съпротива.
Те отнеха историята ти. Нещо, което означаваше...
... толкова много за хора като мен.
И го превърнаха в нещо незначително.
Това прави Матрицата.
Превръща в оръжие всяка идея, всяка мечта.
Всичко важно за нас.
Най-добре се заравя истината в нещо обикновено като видеоигра.
Звучиш като Оракула.
Чувала съм много за нея.
Беше си отишла, преди да се освободя.
Отишла? - След като заредиха новата Матрица...
... имаше чистка.
Обещаха мир и ни дадоха чистка.
Не, имаше мир.
Благодарение на теб и това промени всичко.
Нямам усещането, че нещо се е променило.
Матрицата е същата или още по-лоша.
Аз съм отново там, откъдето започнах.
Имам чувството, че всичко, което направих...
Всичко, което направихме...
... е било без значение.
Имало е значение.
Мога да ти покажа.
МНЕМОЗИНА
Това е екипажът ми.
Операторът ни, Сек.
Секвоя, но всички ме наричат "Сек".
Приятно ми е да се запознаем.
Татко обичаше секвоите.
Когато избяга от Матрицата и разбра, че вече не съществуват, беше съкрушен.
За щастие срещна мама и ето ме тук.
Това са Лекси, Берг и Елстер.
Здравейте. - Познавал си дядо ми, капитан Роланд.
Роланд е бил твой дядо?
Смееше се и се шегуваше, че никога не е вярвал в теб.
Но насаме ми каза, че си освободил съзнанието му за втори път.
Не искам да досаждам, но това е съдбовен миг за мен.
Берг е нашият Нео-лог.
Какво? - Има много хора, като мен,
които са малко обсебени от живота ти.
Без него нямаше да разпозная прозореца ти.
Когато имаш желание, аз имам милион въпроси.
Аз също. Първо за тях.
Всичко е наред. Запознайте се с него.
Това са Кибела и Октакъл.
А това е Луминисцент.
Има машини на наша страна?
Те са синтетични. Предпочитат го пред "машини".
Контактът ти с града им имаше огромно въздействие върху света им.
Това имах предвид. Ти промени това,
което никой не вярваше, че може да се промени.
Значението на "нашата страна".
Кибела и Октакъл рискуваха живота си, за да те измъкнат.
Благодаря ви.
Но защо? - Не всички искат да контролират.
И не всички искат да бъдат свободни.
Какво е това? - Кодекс на екзоморфни частици.
Нещо ново. - Така програмите имат достъп до нас.
Ограничен. - Ограниченията са за ограничените.
Морфей.
Благодаря ти. - За мен беше чест.
Как работи? - Парамагнитна осцилация.
Ако искаш, мога да ти изтегля упътването.
Разбира се. - Изтеглянето беше забавно.
Сега всичко е с ръководства и диагностика.
Може ли да ги попитам нещо?
Когато ме изключи, имаше и друга капсула.
Да, анализирахме данните.
Възможно е да е Тринити. - Тя е.
Знаех, че ще имаме този разговор.
Виж, твоето не беше обикновено извличане.
Ти беше в кула, в която Кибела не беше влизала и сега тя е заточена.
Използвахме единствената ни възможност.
Дори да е Тринити и да иска да излезе, не знаем как да го направим.
Засега.
Никой не вярваше, че някога ще го открием...
... но го открихме.
Добре.
Засега не знаем как да я измъкнем.
Капитане, приближаваме пропускателния пункт.
Пристигнахме. - Зион?
Седни. Това е Хано, най-добрият пилот във флота.
Има много по-добри синтетични от мен.
"Мнемозина", добре дошли вкъщи.
Благодаря, контролна кула. - На път сме да се разбием.
Генералът осъзна, че няма да победим стражите, затова...
... станахме по-добри в това да се крием от тях.
Добре дошъл в Айо.
Айо?
Това изглежда истинско. - Био-небе.
Работи като светлини за растеж. - Много по-сложно е.
Извлича вода от кората, овлажнява въздуха и балансира циклите.
Освен това... красиво е за гледане.
За разлика от това.
Генералът ни е устроил посрещане.
По дяволите. Наистина си ти.
Ниоба?
С още няколко бръчки и няколко зъба по-малко,
но достатъчно мъдра да знам, че не знам нищо.
Не съм очаквала това.
Нито пък аз. - Казах ви, че е жив.
Капитане, имате забрана. - Генерале, нека да обясня.
Разпоредбите целят безопасността на всички.
Съжалявам, видях възможност. Не исках да го изгубим.
Генерале, хората чакат толкова дълго.
Открихме Избрания.
Не вярвам в Избрания.
Никога не съм вярвала. - Не си?
Аз също. Но имаше време,
когато ми повери своя кораб, въпреки заповедите на Съвета.
Тогава светът беше различен.
Ние бяхме различни.
Явете се на доковете. Почистете "Мнемозина".
Прехвърлете вашите кодове за достъп. Приключихте, капитане.
Трябва да поговорим.
Когато за първи път чухме, че наистина може да си ти...
Не знаех как ще се чувствам в този момент.
Хубаво е да те видя. - И аз се радвам да те видя.
По-добро е от обезмаслителя на Дозер.
Да, много неща се промениха.
Може би с изключение на теб.
Помниш ли това?
Лесно се забравя колко шум Матрицата вкарва в главата ти,
докато не се изключиш.
Да. - Още нещо издава подобен шум.
Заглушава всичко, също като Матрицата.
Войната.
Стоях пред барикадата на храма.
Взирах се в армията от стражи.
В очакване да убият всички ни.
Но изведнъж те си тръгнаха.
Казаха, че си ни спасил. Аз не повярвах.
Всяка нощ сънувах вой на сирени.
Но след това...
... се събуждах под този звук.
Звукът на тишината.
Сега се срамувам от това колко време отне да повярвам,
че свят без война е възможен.
Ти ми подари това. Подари го на всички ни.
И то продължава да дава плодове.
Помогни ми да стана. Нека да се поразходим.
Прекрасно.
Това е Фрея, тя ръководи ботаниката.
А това е Куилион, нашият водещ дигитолог.
Предполагам, че гостът ни няма нужда от представяне.
Нищо не е по-бързо от светлината...
... с изключение на мълвата.
Добре дошъл в градината, Нео. - Ягода?
Използваме цифров код от Матрицата и го преобразуваме в ДНК секвенции.
И те растат тук? - Не е лесно да пригодиш генома
да фотосинтезира био-небе, но...
Успяваме.
Хайде, опитай.
Много се вълнуваме за боровинките.
Помниш ли какво ядяхме? Помията с вкус на ръжда?
Зион никога не би могъл да направи нещо подобно.
Защо? - Защото ни трябват синтетични
и такива като него.
Зион беше заседнал в миналото, заседнал във война.
Заседнал в собствена Матрица.
Те вярваха, че трябва да сме ние или те.
Този град е построен от нас...
... и тях.
Какво се случи със Зион? - Очаквах този въпрос.
Проблемите започнаха от градовете на машините.
Електроцентралите не можеха да произвеждат достатъчно енергия.
Недостигът поражда насилие.
За първи път видяхме машини да воюват помежду си.
Получихме съобщение от Оракула за надигаща се нова сила.
Това бе последното, което чухме от нея.
Морфей. - След обсадата бе избран единодушно.
Върховен председател на Съвета.
Много му харесваше.
Слуховете за тази нова сила се разпространяваха, а той ги игнорираше.
Сигурен бе, че стореното от теб не може да бъде отменено.
Всички тези хора не спряха да вярват в чудеса, да вярват в теб.
Съжалявам.
Как можех да знам, че това ще се случи?
Тогава не знаехме всичко. Не повече, отколкото сега.
Не съм дошъл тук да ти създавам проблеми, Ниоба,
но се нуждая от помощта ти.
Тринити е жива. - Това поражда друг въпрос.
Защо са я оставили жива? - Нямам отговор.
Но ако има шанс, че мога да я освободя, трябва да се опитам.
Дори това да означава да застрашиш всички в този град?
Съжалявам, Нео.
Няма да позволя това, което се случи със Зион, да се случи с Айо.
Прости на една старица затова, че те моли да последваш Шепърд,
докато не разберем какво се случва.
Ще ме затвориш, след като току-що се освободих?
Знам, че не изглежда честно.
Също като остаряването.
Но не ме чуваш да се оплаквам.
Съжалявам.
Не съм срещал легенда.
Нео.
Шепърд.
Луда работа. Ти си истински.
"Истински".
Отново тази дума.
Хората говорят много за старото време. За теб, за агента-вирус.
За обсадата на Зион.
Тогава всичко е било по-просто.
Хората са искали да бъдат свободни.
Сега е различно. Понякога имам чувството, че хората са се отказали.
Че Матрицата е спечелила.
Това е за теб.
Трябва да те попитам нещо.
Вярно ли е, че си могъл да летиш?
Страхотно.
Морфей.
Генералът те е пъхнал в кулата на Рапунцел.
Но гледката е хубава. - Какво стана с Бъгс и останалите?
Предполага се, че стерилизират кораба. - "Предполага се"?
Те стоят и чакат да вземеш решение
дали да останеш кротко затворен или да избягаш оттук и да откриеш Тринити.
Но това не е избор.
Генерале, какво да правим?
Бъгс има същия свободолюбив дух, откакто я освободи.
Това не е свободолюбив дух.
Това е бунтовничество.
Недей, Ниоба. Знам колко трудно ти беше да го затвориш.
Така като знам, че отчасти си облекчена, че него го няма.
Положихме много усилия, за да опазим Айо.
Това ме плаши.
Това е тя. - На моста.
Засякох я.
"Подобието" работи странно. - Виждаш нейни проблясъци, но...
Тя се чете като...
От гледна точка на кода, тя е чисто синьо хапче.
Това е труден въпрос, Нео, но трябва да бъде зададен.
Ами ако е щастлива там, където е?
Аз как се четях?
Точно като нея.
Отведи ни на дълбочина за излъчване.
Благодаря ти, че ми помагаш.
Повечето от нас са тук благодарение на теб.
Признавам също, че генералът няма да ни прости, ако не си възвърнеш силата.
Ами ако не мога да бъда това, което бях някога?
Тогава всички сме прецакани. - Две минути.
Две минути до излъчването.
Вмъкнах ви в хотелска стая.
Би трябвало да е безопасно.
Порталът е отворен. Най-близо е складът в района на гаража й.
Навсякъде гъмжи от ботове.
Да тръгваме.
Какво мислиш за него?
В началото се притесних, защото е много възрастен.
Брадата, косата...
Харесва ми. - Глупак.
Говоря за нещото с "Избрания".
Всички, които са били с него, са загинали.
Да, със сигурност ще погуби всички ни.
Предсказуем както винаги.
Смит. - Смит? Онзи Смит?
Луда работа. Има толкова много теории за тях, а сега са тук.
Този код е откачен! Той е като агент, без да е.
Призив към разума.
Как ни откри? - Никога не си оценявал връзката ни.
Не така както с Анализатора. - Кой?
Моят доктор. - Той използва връзката ни
и я превърна в окови. Очевидно е, когато го проумееш.
Но ъпдейтът с променения код направо ме изуми.
Все още не знам как го е направил.
Ти, като оплешивяващ маниак.
Забавно. А аз...
... още по-съвършен.
Пронизващите сини очи идват малко в повече. Как мислиш?
Какво искаш, Смит?
Имам мечти, Том. Големи мечти.
Най-вече фантазии за насилствено отмъщение, но за да ги осъществя,
трябва да те разубедя да преследваш твоите.
Звучи като сблъсък.
Неизбежен?
Не е необходимо. Стой само извън Матрицата
и остави добрия доктор на мен. - Задръж го, тук съм за Тринити.
Това е проблемът, Том. Той знаеше, че ще дойдеш, както и аз.
Повярвай ми. Не си подготвен за него.
Капитане, засичам портали от по-ниските честоти.
Няма отново да допусна да ми сложи каишка на врата.
Открих твои стари познати.
Бъгс!
Изгнаници. - Мислех, че са изтрити.
Ти?
Наистина си ти!
След толкова години. Не мога да повярвам.
Господи. - Ти открадна живота ми!
Меровингий се опитва да каже, че е в ситуация, подобна на моята.
За да получим обратно живота си, твоят трябва да приключи.
Убийте го!
Ти съсипа всичко в лъскавия ми живот!
Ние имахме изящество.
Имахме стил, имахме разговори!
Не това...
Изкуството, филмите, книгите бяха много по-добри!
Оригиналността имаше значение!
Ти ни даде Фейс-Зукер-нещо си и скапано Уики-нещо си!
Все още владея кунгфу.
Нео!
Точно като едно време.
Нео...
Мислих си за нас, Том.
За това колко двоична е формата, естеството на нещата.
Единици и нули.
Светлината и мракът.
Изборът и липсата му.
Андерсън и Смит.
Изгубил си форма, Том.
Не си това, което беше.
Вярно е.
Добър номер. - Благодаря.
Хайде, Нео.
Капитане, добре ли сте?
Да, къде е Нео?
Смит ще го убие. - Къде?
Съвестно ми е, Том.
В крайна сметка ти си този, който ме освободи.
Отново.
Ти знаеш най-добре защо не мога да се върна обратно.
Трябваше да ме послушаш.
Сега няма да я видиш повече.
Какво беше това? - Нео.
Възвръща силите си.
Добре ли си? - Да.
Те ще отвърнат. - Няколко изхода чакат.
Не сме приключили с продължението на франчайза!
Да тръгваме. - Не мога.
Трябва да говоря с нея. - Изгнаниците бяха по-стари от теб,
а едва се справихме с тях.
Наистина ли искаш да направиш това сега?
Искам да кажа...
... че изглеждаш зле.
Боже мой, какво се е случило?
Злополука. - Куш, повикай лекар!
Няма нужда.
Нямам много време.
Не знаех дали отново ще те видя. - След като говорихме, осъзнах...
... че животът ми не е живот.
В един момент се отказах да търся нещо истинско.
Почакай.
Случило се е нещо.
Потърсих те в кафенето.
Започнах да се чудя дали съм си въобразила.
Снощи имах сън.
Ти беше заобиколен от полиция. После започнаха да ни преследват.
Нас? - Ти беше на мотора ми с мен.
Как свърши?
Лошо.
Имал съм сънища, които не бяха просто сънища.
Сън, който се е сбъднал?
Най-накрая можем да говорим като възрастни.
Мразя да лъжа. Наистина. Изтощава ме.
Тиф и аз те чакахме от край време.
Дежа вю, нали?
Няма смисъл. Не можеш да победиш времето.
Това е случва по-бързо, отколкото можеш да премигнеш.
Ти ми даде идеята.
Позволи ми да обобщя нашата цел с една дума.
Забавен каданс.
Знам, иронично е, че използвам твоята сила, за да те контролирам.
Следих те изкъсо и въпреки това намери начин да се измъкнеш.
Умно беше, че използва модалния прозорец.
Може да съм оптимист, но всичко това е за добро.
Кожата изглежда добре този път.
Знам, че ще ти е трудно да го чуеш, след всичко, което преживя.
След всичката болка и страдание, научаваш, че светът не свършва с теб.
Изненада.
Бях там, когато умря.
Казах си: "Това тук е аномалията на аномалиите."
Каква изключителна възможност.
Трябваше да убедя шефовете да възстановя и двама ви.
Защо и нея? Ще разбереш. Не се притеснявай, тя не ме чува.
Възкресяването на двама ви беше невероятно скъпо.
Като ремонт на къща. Отне двойно повече и беше двойно по-скъпо.
Мислех, че ще се радваш да си отново жив. Каква грешка.
Знаеш ли, че кодът за надеждата и отчаянието е почти еднакъв?
Години наред се опитвахме да активираме изходния ти код.
Бях готов да се откажа, но тогава осъзнах...
Тринити. - ... че не беше само ти.
Поотделно нямате особена стойност.
Киселините и основите са опасни, когато се смесят.
В симулациите, в които осъществихте връзка...
Нека просто да кажем, че се случиха лоши неща.
Нео!
Въпреки това, стига да ви държах близо, но не твърде близо,
установих нещо невероятно.
Моят предшественик обичаше прецизността.
Матрицата му съдържаше дребнави факти и уравнения.
Той мразеше човешкия ум. Така и не осъзна,
че не са важни фактите, а измислицата.
Светът, който е от значение, е този тук вътре.
Вие хората вярвате на най-налудничавите глупости.
Защо? Кое потвърждава и прави измислиците ви истински?
Чувствата.
Нека ти покажа.
Куш е един от помощниците ми. Те са навсякъде.
Досадно е да клонираш агенти.
Много по-ефективно е да наситиш населението с тях.
Освен това, роенето е голямо забавление.
Добра работа.
Чудил ли си се някога защо сънуваш кошмари?
Защо те измъчва собственият ти мозък?
Това всъщност сме ние, максимизиране потенциала ви.
Работи по следния начин. Можеш ли да спреш куршума?
Да можеше само да се движиш по-бързо.
Чувствата се контролират много по-лесно от фактите.
Оказа се, че, в моята Матрица, колкото по-лошо ви третираме и манипулираме,
толкова повече енергия произвеждате. Луда работа.
Производителността расте, откакто поех поста.
Най-хубавото е, че няма никаква съпротива.
Хората стоят в капсулите си, по-щастливи от прасета в лайна.
Ключът към всичко това? Ти... и тя.
Копнеете за това, което нямате, страхувайки се за това, което имате.
За 99,9% от вашия вид това е определението за действителността.
Желание и страх, скъпи.
Дай на хората това, което искат, нали така?
Тя е единственият дом, който имаш, Томас.
Прибери се у дома, преди да се случи нещо ужасно.
Бъгс! - Чувам ги.
Тринити! - Не ме наричай така.
Съжалявам. Трябва да тръгвам, но ще се върна.
Нео, трябва да тръгваме.
Стражи? - По-лошо.
Генералът нареди да наглеждам кораба. - Проследил си ни?
Провери радара. Машините претърсват района.
Той е прав. - Може да останете и да умрете
или да се изправите пред военен съд.
Наричаш това избор?
Трябваше да ви остави на машините. Прекалено стара съм, за да изтрая съд.
Ниоба, не обвинявай Бъгс. - Затваряй си устата.
Обръщай се към мен с "генерале" и не оправдавай постъпката й,
породена от характерната за нея късогледа глуповатост.
Късогледа?
Грижа ви е повече за плодовете, отколкото за хората.
Няма отново да водим този спор.
Не е спор, а факт.
Отказахте се от хората.
Слушай от какво ще се откажа. От теб!
Шепърд, махни я от погледа ми! - Генерале...
Свалете оръжията! Куяку е приятел.
Здравей, приятелю.
Добре.
Него?
Генерале, благодаря ви, че дойдохте да ме видите.
Реших, че само ти можеш да разгадаеш тази бъркотия.
Здравей, Нео. - Познавам те.
Опитвам се да те наглеждам.
Защо? - Срещнахме се преди много време.
Добро утро.
Сати. - Баща ми знаеше,
че ще се срещнем отново, но искаше да е при по-приятни обстоятелства.
Неволната му роля в случилото се с теб бе най-голямото угризение в живота му.
Не разбирам.
Баща ми беше главен инженер на аномалеума.
На кое? - Баща ми проектираше капсулите,
в които Нео и Тринити бяха затворени.
Съжалявам. Знаела си какво се е случило с него?
Знаела си, че той и Тринити са живи...
... и не си ми казала? - Понякога се съмнявах, Ниоба.
Но Айо имаше нужда от теб. Градът трябваше да бъде построен
за твоите хора, както и за моите.
Ако ти бях казала всичко, щеше да си изправена пред трудно решение.
Моите приятели ме оставят сама да взимам решенията си.
Ако е било грешка, приеми моите най-дълбоки извинения.
Защо сега си тук? - Нео дестабилизира Матрицата.
Аномалеумът черпи енергия само от Тринити.
Задействаха връщане на Матрицата към предходна версия.
Но Анализатора спря нулирането. Той е убедил властите,
че скоро ще се върнеш доброволно.
Защо е казал това? - Ако не се върна, ще убие Тринити.
Да се върнеш в капсулата или да понесеш отново смъртта на Тринити.
Какво би избрал, Нео?
Бих се върнал.
Анализатора те познава добре, но е станал непредпазлив.
Той трябваше да приеме загубата и да унищожи Тринити.
Но това щеше да предотврати възможността, която сега ни се отваря.
Допреди няколко часа,
никой нямаше да може да ме убеди,
че ще стоя тук, опитвайки се да обясня подобна луда мисия.
Какво правиш? - Участвам доброволно.
Не, ти си единственият капитан, на когото нареждам да участва.
Не е нужно да ми нареждате, защото се явявам доброволно.
Трябват ми още двама.
Да не сте се побъркали?
Дори не знаете какво е? - Генерале, ние ви познаваме.
Щом казвате, че е важно, никой от нас няма да остане вкъщи.
Благодаря ви.
Стягайте се и успех.
Тринити е в аномалеума, който е в тази предавателна кула.
Пътищата са блокирани и легион от стражи охраняват кулата.
Най-важно е да се прикриете. Докато не задействаме аларми,
първата част трябва да е най-лесната. - Прекосяваме, вмъкваме се вътре
и изкачваме двукилометрова кула, охранявана от хиляди стражи.
Това ли е лесната част? - Точно така.
Трябва само да убедим някой, който прави това всеки ден,
да вземе някой от нас с него.
На 50 метра под аномалеума има слой от амниотични филтри.
Там има малка шестоъгълна шахта.
Тази шахта захранва с въздух корпускуларния модификатор,
който оксигенира биогела, използван в капсулата на Нео.
Разбирам. Ектоморфът влиза чрез старата пъпна връв на Нео.
Какво може да се обърка?
Морфей ще използва системния оператор,
за да отвори девакуаторната платформа и да изключи мацераторите.
За да разкачим Тринити, докато умът й е свързан с Матрицата,
ще ми трябва втори човешки мозък за байпаса.
Нео трябва да бъде с Анализатора. Най-подходящият наличен мозък...
... е твоят.
Естествено.
Благодаря ти, Кибела.
Трябва ли да глътне червеното хапче? - Тъй като прехвърляме
съзнанието й на кораба, не е строго необходимо.
Важното е изборът да е неин.
Извличането на объркан или несигурен ум най-вероятно ще я убие.
Дори тя да иска това,
Анализатора няма ли да нареди на стражите да ви спрат?
Той ще го направи. Но ако планът проработи, няма да има значение.
Защо? - Защото вече ще сме си тръгнали.
За да измисли някой такъв план, трябва да има причина.
Когато баща ми разбра предназначението на аномалеума,
той тайно ми прехвърли чертежите.
Анализатора разкри предателството му и родителите ми бяха прочистени.
И аз щях да бъда убита, ако не беше Куяку.
Всеки ден скърбя за тях.
Много дълго време се молих за този ден.
Достигаме дълбочина за излъчване.
Исках да ти кажа, че съм тук заради нея.
Винаги съм искала да бъда безстрашна като Тринити.
Но видях как тя реагира в гаража и...
Чудиш се дали не греша.
Ами ако сме закъснели?
Ами ако тя вече не е Тринити?
Аз не вярвах, че съм Избрания.
Но тя вярваше.
Тя вярваше в мен.
Мой ред е да повярвам в нея.
Сега става трудно.
Правила ли си операция като тази?
Не съм.
Започва се.
Добре дошъл у дома.
Искам само да говоря с нея.
За Тиф ли говориш? Върни се и ще говориш с нея, колкото искаш.
Но красивият Чад може да има нещо против.
Ако тя ми каже, че иска това...
... печелиш. - Наистина?
Но ако иска мен, ще ни пуснеш на свобода.
Защо да постъпя толкова глупаво?
Аз съм на кораб с хора, които ще ме изключат, преди да ме върнеш.
Ако искаш тази Матрица, това е единственият ти шанс.
Как да знам, че няма да те изключат?
Както аз знам, че ще ни оставиш да си тръгнем оттук.
Добре, харесвам изпитанията.
Ще оставим Тиф да реши.
Готово.
Байпасът е готов. - А сега какво?
Ще чакаме. - Не е ли лудост да дойдем дотук
и да я оставим? - Трябва да уважим решението й.
Ако тя откаже, какво ще се случи с Нео?
В момента най-важният избор в живота на Нео не зависи от него.
Видях това в съня си.
Ако бях Оракула, може би щях да го обясня.
Оракула? От играта ти?
Не е игра.
Господи.
След като си тръгна, аз се прибрах и играх играта.
Мислех си...
"Защо усещам това като спомен?"
Част от мен...
... има чувството, че цял живот съм те чакала.
И тя казва...
"Защо се забави толкова?"
Трудно ми е да ти отговоря.
Може би се страхувах от това.
Страхувах се от това, което може да се случи.
Страхувах се да не нараня единствения човек, когото някога съм обичал.
Искам да съм тази, която мислиш, че съм.
Погледни ме.
Не мога да бъда нея.
Мамо! - Хайде, мамо! Кали...
Истинско ли е това? - Трябва да дойдеш с нас.
Тиф, не знам какво става, но се радвам, че те открихме.
Блъсна я кола. - Да, тя бягаше след теб.
Гипсират ръката й. - Ще се оправи.
Трябва да дойдеш в болницата.
Твърде късно е. - Разбирам.
Да тръгваме, Тиф. - Хайде!
Какво става?
Нео грешеше.
Тифани...
Тифани, трябва да дойдеш с нас.
Тифани!
Иска ми се да спреш да ме наричаш така.
Мразя това име.
Казвам се Тринити и по-добре махни ръцете си от мен.
Нео! - Тринити!
Мамка му.
Изкарай я, изкарай я!
Каква бъркотия.
Грешката е моя. Не трябваше да настоявам.
Жените бяха толкова лесни за контролиране.
Знаеш, че не мога да пусна двама ви на свобода.
Няма как да се случи.
Имам усещане за дежа вю.
Тя ще умре... и вината е изцяло твоя.
Лъжи, лъжи и още лъжи.
Смит? - Докъде стигна светът,
щом дори не можеш да се довериш на програма?
Том и аз имаме повече общо, отколкото мислиш.
След като излезе... Нека просто кажем,
че бях свободен да бъда себе си.
Да! - Тринити?
Готова ли си? - Да.
О, не.
Унищожете я, унищожете я!
Не.
Спрете ги!
Мислите, че това е краят? Локдаун, задействайте рояк.
Тук нашият неочакван съюз приключва.
Знаеш ли каква е разликата между нас, Том?
Всеки можеше да е на твое място, докато аз винаги съм бил всеки.
Какво се случи току-що? - Какво?
О, не! Тръгвайте! Изчезвайте оттам!
Колко лошо е? - Всичкото лошо.
Да, това е лошо.
Можеш ли вече да летиш?
Не, няма да стане.
Нео, качвай се!
Калиопа, отведи ранените! Останалите тръгваме с тях!
Как е тя? - Жизнените показатели са добри.
Сигналът й е силен, капитане.
Добра работа, капитане.
Сега ни трябва само чудо.
Мразя ботове!
Изкарай ни оттук! - Опитвам се! Роякът е навсякъде.
Не съм виждал подобно нещо.
Сек, какво е това?
Какво има?
Какво ще...
Той превръща ботовете в бомби.
Мамка му! - Лекси?
Шепърд е в беда.
Вкарай ме вътре.
Не знам дали ще мога да те изкарам.
Не!
Какво правят?
Насочват ги.
Капитане, побързайте.
Дръж се, Лекси.
Лекси!
Ето ги!
Морфей!
Лекси. - Бъгс.
Да!
Сек, къде е Нео? - Лоша работа, приклещени са.
Отправят се към покрив.
Достига критична точка. Ще умре, ако не я измъкнем.
Толкова е красиво.
Помня това.
Помня нас двамата.
Сънят ми свърши тук.
Не може да се върнем.
Няма да се върнем.
Могат ли да успеят?
Не съм аз. Ти ли го правиш?
Сбогом.
Много драматично.
"Тифани"?
Това беше шега. Забавление, нищо повече.
Забавление?
Подобно на това?
Добре, боли.
Ако толкова много мразеше името, защо се подчиняваше толкова дълго?
Да, той си го изпроси.
Не можеш ли да я контролираш?
Това беше заради децата.
Имаме няколко въпроса. - Ти опита нулиране.
Шефовете опитаха. Аз знаех, че без изходния код е невъзможно.
Защо тогава не са те изтрили?
Защото познавам системата. Познавам човешките същества.
И познавам вас двамата.
В момента се радвате за стореното. Така трябва, беше победа. Браво!
А сега какво? Дошли сте да преговаряте за сделка?
Мислите, че държите всички карти и можете да правите каквото искате?
Опитайте се.
Преправете света, развихрете се.
Оцветете небето с дъги, но нещата са следните.
Овцете ще си останат на мястото.
Моят свят им харесва. Те не искат тази сантименталност.
Те не искат свобода или власт. Те искат да бъдат контролирани.
Те копнеят за комфорта на сигурността. Вие двамата се връщате в капсулите си,
в безсъзнание и сами, точно като тях.
Ние не сме дошли да преговаряме за нещо.
Бяхме на път да преправим света ти.
Да променим някои неща. - Харесва ми идеята с дъгите.
Да припомним на хората що е свобода. - Забравила съм, лесно се забравя.
Той ни вдъхновява. - Да.
Трябва да помисли над това.
Преди да започнем, решихме да се отбием и да ти благодарим.
Ти ни даде нещо, което не сме очаквали.
Какво е то?
Нова възможност.
ПРЕВОД И СУБТИТРИ: dimi123
http://subs.sab.bz/ ®Translator's Heaven
Приемете действителността. С филмите е свършено.
С игрите е свършено. Със сюжета е свършено.
Медиите са отражение на човешката природа.
Чакайте, за какво говорите?
Видеоклипове с котки. - Трябва ни поредица от клипове,
която да наречем "Котрицата".