1981 РІК ЛОС-АНДЖЕЛЕС, КАЛІФОРНІЯ
-Уперше? -Так.
Ясно.
Я вже вас десь бачив.
Так, я тут давно.
Як ся маєте?
Сьогодні буде весело.
-Привіт. Шерил? -Так.
-Як справи? -Добре. Дякую.
Готові народжувати?
Сподіваюся.
-Це Брайс? -Брайс. Брайс Даллас.
Ласкаво просимо до нас, Брайс.
Брайс.
-Привіт, Брайс. -Брайс.
Тату!
-Це так круто, правда? -Справді круто.
-Ти фотографуєш? -Так. Чом би й ні?
-Пишаєшся, тату? -Авжеж. Як завжди.
Це винагорода за батьківство.
-Отже, так, «Батьківство». -«Батьківство».
-Ви, вочевидь, один із них. -Так і є.
Добре. Добре, добре. Кльово.
-Я вас порозпитую. -Добре.
КОНАН О'БРАЄН БАТЬКО ДВОХ
Закінчіть речення: «Батько – це...»
Хтозна.
Якщо фахівець – я, то в цілого проєкту страшенні проблеми.
Прошу, скажіть, що маєте кращі кандидатури.
Я пам'ятаю, що в мене є діти. Знаю, що їх четверо.
ДЖИММІ КІММЕЛ БАТЬКО ЧОТИРЬОХ
Двадцятисемирічна дочка на ім'я... Поганенький початок.
Невже ви прийшли застуджений?
Так мій голос звучить мужніше.
- Так, і це чудово. - Голос крутого чувака.
ДЖИММІ ФЕЛЛОН БАТЬКО ДВОХ
НІЛ ПАТРІК ГАРРІС БАТЬКО ДВОХ
-Привіт. Дякую, що покликали. -Жартуєте?
-Повірити не можу. Круто. -Я така щаслива.
Кенане, не відійдете трішки назад?
КЕНАН ТОМПСОН БАТЬКО ДВОХ
- Так. Зійшов з позначки. - Отак.
ГАСАН МІНГАДЖ БАТЬКО ОДНОГО
Скількох... У скількох батьків ви берете інтерв'ю?
Моє дитинство, так.
Західна Філадельфія, там і виріс.
ВІЛ СМІТ БАТЬКО ТРЬОХ
Час проводив за іграми надворі.
ПАТТОН ОСВАЛТ БАТЬКО ОДНОГО
Я після Віла Сміта? Не може бути.
Боже мій. Не вкладайте цього мені в голову.
- Будь ласка, станьте природно. - Отак?
Це моя природна... Ми на одній творчій хвилі.
КЕН ДЖОНҐ БАТЬКО ДВОХ
Батько – це... Ого.
ДЖАДД АПАТО БАТЬКО ДВОХ
Мені що, дивно не знати відповіді на це?
Роль сучасного батька,
- те, які зараз тати... -Так.
- ...насправді невизначена. - Точно.
Це така суспільна штучка, що тати наче на другому плані.
Що раніше цей підхід зміниться, то краще.
Боже мій. Отже, там усередині маленька дівчинка.
У мого брата, наймолодшого з чотирьох, незабаром народиться перша дитина.
Боже мій.
А можна вас спитати? Чому ви захотіли це робити?
Я хочу більше дізнатися, як це – бути батьком,
та відзначити всіх відомих мені чудових татусів.
Батьківство, особливо тепер, річ дуже мінлива.
Я не... Правил не існує.
Це все одразу. Це розмаїття.
Боже мій. Це чарівна, страхітлива штука.
Ні, поговорімо про все, щоб більше людей стало татами, і кращими татами.
Боже мій.
У ліжечко, ось так...
А простими словами – хто такий батько?
Герой?
Це перше, що я скажу, бо поважаю свого тата.
Якщо я все зроблю як слід, то буду героєм для них.
БАТЬКІВСТВО
ҐЛЕН ГЕНРІСАН-ДІЄҐО, КАЛІФОРНІЯ
Як там було?
Черевички, черевички, де ви?
Ох, завжди фальшую.
Прокинувся, а день такий хороший.
Черевички, черевички, де ви?
Черевички...
Роль батьківства кардинально змінилася.
Бо від заробляння грошей,
вихідних разом та покарань...
Анає, прибери, будь ласка, зі столу.
-Візьми склянку. -Склянку?
Так, візьми.
...ми перешли до залучення.
І якщо ти цього не робиш, виглядаєш, як йолоп.
Приберіть іграшки, дівчатка та хлопці.
Поскладайте, не баріться цілий день.
Приберіть іграшки, дівчатка та хлопці...
Здається, батьківство зробило мене тим, ким є я.
Зберіть тарілки зі столу, Зберіть тарілки зі столу,
-Тату. -Дякую.
Швидше. Рухайся швидше.
Ось так, ось так.
Приберіть іграшки, дівчатка та хлопці,
Поскладайте, не баріться цілий день. Прибирай, прибирай.
О, дивись, там ще тарілка.
Молодець, серденько.
Діти навчили мене щирості та чесності з собою самим.
Що у нас на обід?
Батьківство дало мені нову особистість.
Колись я тут працював. Спершу складав сорочки,
викладав товар та допомагав продавцям.
А тоді й сам отримав роботу продавця.
Важко було.
Дружині дуже не подобалось, що я не любив своєї роботи.
Не знаю, чому я це сказала...
ІВЕТТ ГЕНРІ
...але сказала.
А якщо ти залишишся вдома з дітьми?
ВІРА У БАТЬКІВСТВО
Я сховався у кухні...
бо дітям у кухню не можна.
Він там?
Ситуацію я точно недооцінив.
Розверзлося пекло.
Какашкові вибухи.
Какашки на спині й у волоссі.
ПОКАКАВ?
Так, покакав.
Какашки тут і там.
Ти вже втомився нюхати какашки.
-Жартуєш? Де присипка? -Не знаю.
Що то смердить?
Наче напісяно.
Так, з усіма все буде гаразд.
-Іди на горщик, хлопче. -Ні.
-Ура! -Ні.
Я думав, буде легко.
Витри мені дупу.
Татку, витри мені дупу.
Витри мені дупу.
Я лажав.
Намагаюся зрозуміти, як зберегти...
Я хотів бути хорошим батьком.
...терпець.
Та не знав як.
І я замало спілкувався з мамами, які сидять удома,
а тат, які сидять удома, взагалі не знав, тож,
Господи, я почувався самозванцем.
Пригадую, як я плакав отам у ванній.
А діти грюкали у двері й кричали: «Тату!»
А я такий: «Не знаю, чи я це витримаю,
якщо не матиму якогось заохочення», справді.
Дехто з вас уперше на моїй сторінці. Мене звати Беліф. Я – батько...
Спершу я просто ставив камеру та починав говорити в об'єктив.
А тоді, замість націлювати камеру на себе, спрямовував її на дітей.
Це мої діти, мої шоколадки.
-Привітайтеся. Привіт. -Привіт.
Привітайтеся.
І я хочу показати, з чим маю справу як батько.
Та ти знущаєшся?
-Дурний я, що не сховав яйця. -Так.
-Але не слід було їх чіпати. -Так.
-Ти це знаєш. -Так.
Чесно, не все пережите можна й описати.
Я поклав торби отам. Райя лізе до торби.
Я перевіряв, як там Тео. Він на горщику.
-Привіт. -А Юрайя робить отак.
Він міг узяти що завгодно,
але вибрав яйця.
-Це негарно, малий. Дуже зле. -Дуже зле?
-Дуже зле. -Дуже зле?
-Жахливо. Так. -Жахливо?
Зараз я тебе викупаю.
-Хоч комусь мене шкода? -Ні.
Ти сказав «ні»?
Тож я почав ділитися своїм гірким досвідом.
Знайшов багатьох, які почувалися так само.
Мене підбадьорювали, і я й далі знімав відео.
Чесно кажучи, я не дуже хотіла виставляти нашу родину на публіку.
-Скільки Тео вже не какає? -Три дні.
Іди сюди.
-Чому... Ти мене знімаєш? -Так, знімаю.
Іди зі мною. Поверни за ріг.
Не бийся!
-Зібрала, люба? -Так, зібрала!
Не тицяй мені в обличчя. Припини!
Люба, не дражнися.
Він просто хотів, щоб люди дізналися з перших рук,
як це – бути батьком, що сидить удома.
ДИТЯЧІ СЛЬОЗИ
Йо, озвіться до L-FRESH The LION, добре?
Це була ще одна серія «Віри у батьківство».
Цей стиль життя тата-влогера –
не знаю, чи таке десь уже було.
Але мені подобається.
Усім доброго ранку. У когось є якісь питання...
-Так. -...до шоколадок?
Це вони вас питатимуть.
«Ви тато, який сидить удома?» Так. Узагалі-то, я працюю з дому.
Це змусило мене зрозуміти вплив публічності.
Добре. Отже, бабах.
Як татові, що сидить удома, мені ніякої користі від приватності.
Яке гарне волосся.
Тату, а яке воно гарне?
-Яке є. -Так.
Мені подобається. Як є, і шоколадна шкіра теж.
Гадаю, треба, щоб більше батьків показували своє життя,
відкривалися та дозволяли нам заглядати в серце батька.
-Аная. -Ная.
Я. Що це за літера?
Ю?
Не Ю. Трохи схоже, бо там є «й».
Схоже на цю літеру...
Спершу я був жахливим домашнім батьком.
Але став кращим.
-Бекон! -Дай мені!
-Бекон. Добре, ходімо. -Ходімо.
Ходімо. Отак.
Я – чоловік у їхньому житті, тож мушу бути досконалим.
Гаряче, подмухай. Покажи, як ти вмієш.
Дуже добре.
Перехід від шлюбу з людиною, яка не хоче розмовляти про свою роботу,
до людини, яка йде за покликанням, –
це щось неймовірне.
Це наче цілковита трансформація. Спробую не заплакати.
Не пхай до рота все одразу. Кусай потроху, будь ласка.
Тепер я розумію багатьох мам, які сидять удома при працюючих чоловіках
і кажуть: «Не питай, що я сьогодні робила».
Знаєте, що кажу я? Ви й не уявляєте, чого я зазнав. Це складно.
-Тату. -Так.
-Пластівці. -Теж хочеш пластівців?
-Так. -Добре.
-Готові до молитви? -Ні!
Дитині все одно, хто в країні президент.
Дітям важлива ваша увага.
Ви для дитини центр усього світу. Ви – тато.
-На добраніч, малий. -На добраніч.
-Добраніч, діти. -Добраніч.
-На добраніч. -На добраніч. Я зачиню двері.
-Бувайте. -Тату.
Бувайте.
-Тату! -Ні.
-Тату! -Бувайте.
Кажуть, найкращі батьки – це ті,
в кого ще немає дітей.
О, бо все ще в теорії?
Усе в теорії. Типу: «Коли в мене будуть діти...»
Що це означає?
-Ми вагітні. -Боже мій!
Я пам'ятаю свою першу реакцію, коли дружина сказала, що вагітна.
Пригадую, як подумав: «Ого, вдалося».
Майже так, наче садиш помідори,
а тоді: «Ти ба! Помідори».
У печі булочка. Вийми.
Тести на вагітність.
-Дуже дякую. -Ні, любий, поглянь.
-На що?-На тести.
Ми з Девідом вирішили, що діти для нас важливі,
тож ми замислились про всиновлення.
А тоді подумали: «Чому б не спробувати сурогатну матір?»
Спершу ми спробували традиційно,
але він ніяк не міг завагітніти.
-Це твої? -Так.
-Жартуєш? -Ні.
-Розумієш вираз «булочка в печі»? -А що це?
Пояснити, що це означає?
Ходи сюди. Ой, люба!
-Ох, любий. -Гаразд.
Зненацька це найважливіша подіяв твоєму житті,
і до неї ніяк неможливо підготуватись.
І... це дуже лякає.
Я йду звідси!
Боже, ні!
Що за...
Будь ласка.
Ти що, купила це в крамниці приколів?
-Де я це купила? -Купила в крамниці приколів?
-Ти купила тести в крамниці приколів?-Ні.
Господи, в грудях тисне. Боже, тисне.
Люба, ми вже старі! Ми не зможемо.
Більше нічого не буде.
Усе. Відтепер спатиму в кальсонах.
-Люба, що нам робити? -Як це – «що нам робити?»
Те саме, що робили перші три рази.
Ох, люба, але... Господи, підгузки.
Справді?
-Усе буде гаразд. -Усе буде гаразд.
-З тобою все буде гаразд? -Усе буде гаразд.
Усе нормально?
Що б ви порадили чоловіку, який скоро стане батьком?
Просто скажу: «Це змінить ваше життя
і стане найважливішою подією в житті.
І це все, що я вам скажу».
А тоді спробую влаштувати димову завісу й зникнути.
Але я поганий фокусник,
тож дим розвіється, і всі побачать, як я йду геть.
І вся драма намарне.
Добре. Давайте розберемося.
Збірка необов'язкова. Добре.
РІД ГОВАРД ВЕСТЧЕСТЕР, ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
У дитинстві я завжди вважав, що захочу мати дітей.
«Не знімати».
Господи, треба читати інструкцію.
-Але... -Боже мій.
Якщо чесно, я просто хвилююся, бо хочу, щоб усе було гаразд.
Але ж це може викинути дитину?
Це наче проблема.
Коротеньке питання: це нормально?
Ні.
Там не так написано.
-Навпаки. -Вигнута частина на підлозі.
До пологів ще місяць,
тож я хвилюватимусь, поки дитина не народиться,
і з нею та Ешлі все не буде гаразд.
І тоді я більше не переживатиму.
Тоді я переживатиму, щоб не зробити чогось дитині, коли вона буде з нами.
Добре.
Чому в мене не виходить?
Я щойно купив телевізор «картинка в картинці». Пригадуєте?
Щоб дивитись інший канал на іншій картинці.
Й інструкція була на тисячу сторінок.
Тож сиджу я з тією інструкцією на тисячу сторінок,
аж раптом Джейда каже: «От холера».
І я такий: «Що, серденько? Що таке?»
А вона каже: «У мене води відійшли».
А я такий: «Ой».
«Це точно?»
Коли народжуються діти, я хвилююся.
«Татку, тримай її ногу», а я: «Чорт, це ж просто тут. Без шторки.
Кажете, щоб я не дивився. Добре. Просто триматиму за ногу».
«Ти така молодчинка».
Але будьте певні, це вона Бетмен, а ти навіть не Робін.
Ти наче шина Бетмобіля.
Між переймами, щоб мене відволікти,
вона давала мені такі дивні завдання. Знаєте, про що я?
Принести двоє яблук, зв'язаних докупи електричним кабелем.
І я такий: «Ясно».
У вас були якісь курси для батьків?
Так, у нас були семигодинні курси
для тих, хто стає батьками вперше.
Показували відео, купу різного показували.
Чесно кажучи, знаєте,
мама показала нам відео нашого народження, і я вже був травмований.
Так, розкажи про відео пологів
у нашій родині, і про ту традицію.
О, так. Найперше скажу, що ідея гарна.
«Хочемо показати тобі, які ми були, коли чекали на тебе»,
і це так мило.
І вони знімали інтерв'ю.
-Я набрала два кілограми. -І 15 сантиметрів.
Мама показує живіт: «О, вона вагітна».
Ну, знаєте, бігає кіт. Мама з татом про це розмовляють.
А тоді вони вирішили, що добре було б
зняти відео за пів метра від виходу.
Тужся, тужся!
-Ось і ми. -Давай, Шерил.
Хай кожен сам для себе вирішує,
але ми, мабуть, знімати не будемо.
Тож цієї риси ми далі не передамо.
Добре проведений з родиною час.
Пригадуєте, як уперше тримали на руках свою дитину?
Так.
Це була просто любов з першого погляду. Справжня-справжня.
Вони такі маленькі. Усе таке мініатюрне й крихітне.
Пам'ятаю, як я тримав її уперше й думав: «Тільки б нічого не зламати.
Хай хтось інший тримає».
Але врешті ви навчилися.
Тепер я й однією рукою можу тримати.
Тримати, мов той м'яч.
Ходив собі з дитиною, наче то й не дитина була.
Я – тато. Знаєте, як це?
Почувався, мов на посту, як солдат. Було типу: «Я – тато».
Їдьмо додому.
Пригадую, як їхав додому з лікарні
і вважав усіх водіїв мавпами.
Типу: «Ану всі розслабтеся».
У ту мить я вперше відчув, що я
відповідальний за все його життя.
Пригадую, як ми занесли Нев, мою дочку, у квартиру.
І це було як дивитися на людину, що несе бомбу, яка не вибухнула.
Ти гіперчутливий.
За десять кілометрів летить птах, але він летить сюди.
А якщо він її вкраде?
Коли ми їхали, нас було лише двоє.
А тепер цей чувак завжди тут житиме.
Ми заходимо, і я бачу, що на підлозі розкиданий
весь свій мотлох від телевізора «картинка в картинці».
І мене осяяло, і я подивився на все це,
і я такий: «Існує інструкція на тисячу сторінок
для телевізора "картинка в картинці",
а нас відправили додому з дитиною й без інструкції».
Я такий: «Люба, тут щось не так».
У мене була донечка, Кейті. Їй було місяців десять.
Тож тримаю я її над головою і всміхаюся.
Я широко розкрив рота, а вона розкрила свого.
А тоді вона різко блювонула.
Це зветься «блювота фонтаном».
Просто в... Ну, вцілило в піднебіння.
Полетіло просто мені в горло, і, звісно, перша реакція –
відкинути цю істоту якнайдалі від себе.
Але ні. Я її втримав.
Просто виплюнув, скільки зміг.
Ось коли я зрозумів, що я татусь.
Щоразу, як її тіло торкалося колиски...
це скидалося на фільм жахів.
Я носив її в неправильній позі, що згодом позначилося на моєму хребті.
Тож я її носив, так довго.
Боже мій. Я б оце зараз заснув
від недосипу.
Уставай.
Тиждень за тижнем просто не спиш, і це доводить до сказу.
Він плаче.
Це доводить до краю.
Він плаче, любий.
Де він?
-Де він?-Будь ласка.
Малий отам плаче, а він думає, що тримає його.
Така значна частина юності – це «Я, я.
Мушу йти. Мушу, мушу».
Та коли приводиш на світ дитину
й усвідомлюєш: «Це моя дочка»,
відчуваєш глибоке полегшення.
«Тепер усе крутиться навколо неї». Розумієте?
«Головний уже не я. Тепер це вона».
Це неймовірне...
усвідомлення, що ти вже не найважливіша людина на світі.
Як батька вас найбільше лякає...
-Так. -...коли з'являється дитина,
що ви вважаєте для неї найважливішим?
Здоров'я. Так, звісно.
Я зовсім не переживав, що щось піде не так.
Коли народився мій син Біллі, у мене було троє ідеально здорових дітей.
Наші діти народилися передчасно,
і ми не знали, як воно буде.
Це одна з тих речей, які...все змінюють.
Ваше щастя – це щастя вашої родини.
Тож ви дуже вразливі.
РОБЕРТ СЕЛБІТРАЄНҐЛ, ВІРДЖИНІЯ
Це татко.
Твоє тіло трохи побуде тут. Ми не могли тебе дочекатися.
Ти не дуже в біса поспішаєш.
Не дуже. Затримка – два дні.
Але краще народися сьогодні. Сьогодні.
В очікуванні дитини
батьки завжди готуються до мамської вечірки, виявлення статі,
ремонтують житло, вибирають імена й таке інше.
Усе завжди сповнене щастя. Ніхто не готується до поганого.
Мама каже, ти на два дні запізнюєшся.
Та я вважаю, що досконалість не підганяють.
Ти будеш досконалим дитям. І ми любимо тебе понад усе.
Тато: відбій.
Пригадую дзвін та свист монітора.
А тоді наче загін спецпризначення увірвався.
«Часу немає. Йому потрібна термінова операція».
Нам сказали, що у нього вроджена вада серця.
У його серці було два отвори.
Я не міг зрозуміти, що діється. Ніби:
«Та що ви таке кажете?»
Так.
Коли я вперше побачив його після операційної,
я заплакав, бо це не було схоже на мою дитину.
Він був наче безживна лялька.
Тієї миті я зрозумів, що завжди буду його захисником.
У моїй голові не було й сліду думки, що я зміг би покинути цю дитину.
Вибачте.
Це перша операція, яка лише зменшила перешкоду
всередині серця перед легеневим клапаном.
Та перешкода на самому клапані все ще є.
Малюк, малюк.
Поплач. Татко тут.
Перші три роки було дуже, дуже важко.
Це насос мого маленького.
Підключаємо його щовечора на десять годин.
Мого сина вдома три роки щодня пильнували медсестри.
Двічі на тиждень приходив фізіотерапевт.
І він приймав вісім чи дев'ять препаратів.
Приїхали. Зараз ідемо на огляд до лікаря.
Він їздив до трьох лікарів на місяць
майже півтора року.
-Татку! -Усе добре.
Це був довгий, довгий і важкий процес,
бо тоді в мене ще не було автівки.
Так, дай руку.
Я мусив їздити на таксі й автобусах.
А деякі з цих візитів були аж у Вашингтоні.
Мені доводилось виїжджати о 6:00,
щоб приїхати на 30 хвилин раніше.
Ніч минула важко.
Мусив узяти вихідний. Щоб бути певним, що з Ар Джеєм усе гаразд.
Пригадую, як він якось захворів. Просто невеличка застуда.
Він схуд на пів кілограма.
Майже рік пішов на те, щоб знову набрати цю вагу.
У тебе 37 градусів. Синку, засинай, чуєш?
Мені так прикро.
Я вперше став батьком.
Їздив до лікарні й назад. Повторні огляди. Візити.
-Ось так. Молодець. -Відчуваєш?
-Усе, тату. -Майже.
Майже.
Яка велика бульбашка.
Бачиш своє серце? Добре.
Мусив працювати понаднормово.
Керівник дозволяв іти, коли мені було треба.
Але, знаєте, мені не платили за те, що я йшов раніше.
У мене є трохи відпустки. І я всю використав.
Їду на роботу.
Працюю в нічну зміну.
Від 23:00 до 7:00.
Тоді з 8:00 до 16:00 іду на навчання.
Через три години забираю сина від няні,
і ми займаємося повсякденними справами.
Минулий рік був важкий.
Ми балансуємо, зважуємо,
чи сплатити за житло, чи за електрику, чи за автомобіль.
Торік мою машину тричі конфісковували.
Це додатковий стрес.
Мій син цього не бачив. І не відчув.
Бо щодня прокидався, і татко був поруч.
І все було просто й весело.
А я забезпечував його всім, чим міг.
Де ж Ар Джей?
Де ж ти сховався?
Його тут немає. Де ж він?
Де ж він? А ось і Ар Джей.
-Зараз я тобі... -Облиш мене!
Він пробуджує в мені щось таке... Не знаю, що це.
Я працюю по 12 годин. Я втомлений.
Щойно я заходжу в дім, він мене обіймає.
Я так тебе люблю.
І вже ніяких відмовок.
Тато був пішов, а тепер тато повернувся. Давай гратися.
Татко вдома. То що ти хочеш робити?
-Гуляти. -Добре.
Я й мріяти не могла б про кращого партнера для виховання сина.
Як-от у нашій ситуації: ми не пара.
ШАНТЕЙ ВІЛЬЯМС
І ніколи не були. Завжди були добрими друзями.
Я ТАТО МЕТА
І хай яке це кліше, але воно працює.
Усе гаразд?
Ми вирішили, що, на нашу думку, необов'язково
бути парою чи подружжям, щоб бути чудовими батьками.
Хочеш пограти у футбол? Так.
Зі мною й Ар Джеєм? Так. Е, ні. Ти не гратимеш...
Настільки, що подруги кажуть мені,
що дуже хотіли б бути на моєму місці.
І мені це дуже подобається.
-Просовуй. -Мушу встати. Отак.
Отак...
Але, як бачите, він сильний і не спиняється.
Це не напоказ. Роберт такий завжди.
Коли Шантей уперше сказала мені, що вагітна,
я й так обожнював цю жінку, хай там що.
Та коли вона сказала мені, що вагітна, мій настрій змінився.
І з якоїсь причини, невідомо якої...
Мабуть, я просто злякався.
І я їй сказав, що не хочу сина.
МАЛІ СЕРЦЯ, ВЕЛИКІ НАДІЇ НАДІЯ, ПОМІЧ, ЗЦІЛЕННЯ
І припинив з нею спілкуватися.
І ці два місяці не повернути.
Бо ми щодня розмовляли.
Спершу він зовсім не зрадів.
Та все змінилося на краще.
Я повинен був вибачитись раніше.
І я їй сказав: «Якщо коли-небудь знайдеш у своєму серці
силу мені вибачити й дати другий шанс, ти не пошкодуєш».
-Ми з татом підемо гуляти. -Добре.
-Я тебе люблю, матусю. -І я тебе. Біжи.
Гадаю, люди змінюються.
Я знаю, що вони змінюються, бо я це бачила.
Я була цьому свідком.
Вона сказала, що я все компенсував.
Сказала: «Ти компенсував ті два місяці, що тебе не було».
Та в мене немає відчуття, що це так.
Одну хвилинку.
Увага, руш.
Люди кажуть: «Ти неймовірний тато. Ти чудовий тато».
А я кажу: «Ви не знаєте, що я не хотів власної дитини».
Ви бачите лише те, що є тепер. Я поряд із ним.
Майже дійшов.
Та в мене є свої вади і своя вина.
Для мене це... це простір для вдосконалення.
Мій тато ледве читав і писав. Але завжди був поряд, коли був потрібен.
Ніколи не уникав відповідальності чи обов'язків.
Це те, що я поважаю, бо, як я вже казав, у нього не було нічого.
Але він завжди мав що дати.
Для мене він має всі наукові ступені. Він – президент.
Для мене він – перша людина на місяці.
Для мене він – усе.
Як справи, йо?
Якось син сказав мені, що хоче бути таким, як я.
А я подивився йому у вічі й кажу: «Ти не будеш таким, як я.
Не хочу, щоб ти був таким, як я.
Я роблю все, що в моїх силах, щоб ти став кращим за мене».
-Ура! З днем народження, синку. -Дякую, татку.
Мій син такий кмітливий і сповнений життя.
Тепер моя мета – довголіття.
Сподіваюся дожити до того часу, коли мій син матиме власну родину.
І побачити, яким він виросте.
-Тату. -Так, Ар Джею.
Я люблю тебе усім відремонтованим серцем.
Справді? Дякую.
-Ого. -Татку?
-Усе нормально. -Так, я плачу. Ого.
-Закінчіть речення. -Так.
Батько – це...
Я скажу, що це означало для мене, ким для мене є мій батько.
Батько – це мій компас.
Мій тато мав дуже чітке уявлення про власний моральний дороговказ
щодо доброго й поганого.
Він був хорошим татом. Суворим, але хорошим.
Мого тата складно описати.
Він не дуже роздавав поради.
Не готував, не робив з нами уроків, нічого такого.
Бо він цілими днями працював.
Але на вихідних тато був просто зіркою.
Він хороша людина.
Він не помер, не подумайте. Просто мені перехоплює горло.
Я виріс, як і багато іммігрантських дітей,
з розумінням, що головним принципом нашого покоління була самопожертва.
Мій батько багато працював.
І... це кумедно, бо тепер і я багато працюю.
-Гарного дня. -Добре.
Я залишив дружину саму через добу після того, як вона народила дочку,
бо мав іти на телебачення.
І на саму згадку про це почуваюся дуже винним.
Якщо подумати, то в мене була дуже старомодна робота.
Мушу їхати у Рокфеллер-Центрі вести передачу.
Передачу для людей.
Мабуть, я деякою мірою доклався до того,
що, свідомо чи ні,
став татом з телевізора.
У мене народилася дитина. Мушу йти. Час на роботу.
У мені прошито, що слід ходити на роботу.
І це значна частина обов'язків тата. Я знаю, це старомодно.
Гадаю, значна частина наративу батьківства – це досі старезний наратив
про батька, який іде в пущу,
щось там рубає, знаходить харчі, впольовує лося.
Але насправді ти потрібен дитині поруч.
Може, людина й мусить працювати 75 годин на тиждень.
І, може, так найкраще для родини.
І якщо це узгоджено, нехай це буде стратегія.
Та не використовуйте це як відмовку.
ТЬЯҐО КЕЙРОС РІО-ДЕ-ЖАНЕЙРО, БРАЗИЛІЯ
Доброго ранку.
Нам, тобто хлопцям з Бразилії, складно
навчитися бути батьками.
Знаєте, суспільство завжди каже:
«Залиш це мамі. Тато все зробить не так».
Кусай ще.
Більше.
Це погано – мати в голові такий концепт,
бо справді віриш, що ти на це не здатен.
Тату, я хочу тобі допомогти.
Ти й допомагаєш.
Мені складно збалансувати роль батька
із роллю працівника.
І я просто п'ю багато кави, щоб досягти цього балансу.
Тобто...
Дякую, синку.
Чудово, дякую. Ти чудово вариш каву.
Коли я став татом, я дуже змінився.
АННІ КЕЙРОС
Зазвичай це жінок змінює материнство.
Під час пологів та вагітності він завжди був поряд.
Тож усі мої зміни були і його змінами.
Це перетворення помітне на його обличчі.
Було важко, бо я став батьком, сам не маючи батька.
Тоді я й зрозумів, що просто не знаю, що робити.
Навіть гадки не мав.
Я почав читати все, що стосувалося батьківства.
Та щойно починаєш розуміти, як треба ростити дитину,
а мусиш іти на роботу.
І це відрізає всі твої емоції.
Думаю, це абсурд, що батькам дають лише п'ять днів відпустки.
Чому нам потрібна ця відпустка?
Не тільки щоб навчитися ростити дитину;
у нас іще й мати-породілля.
Матері потрібна чимала підтримка.
Справді, немовля більше залежить від матері...
а в перші три місяці виключно.
Але хто піклується про матір?
Хто буде поруч із нею під час процесу відновлення?
Як можна підтримувати матір, якщо після п'яти днів відпустки
батько мусить повертатися на роботу, бо рахунки треба оплачувати?
Ходи сюди.
Прибери руку, синку.
Ходи сюди! Данте сідає першим.
За професією я інженер-механік.
Працюю звичайну восьмигодинну зміну, з 8:00 до 17:00.
Їдемо до школи, хлопці?
Так!
Решта татусів не думають так, як я.
Люди так часто мені кажуть про допомогу батька.
«Ого, який гарний батько твій чоловік, він стільки допомагає».
Ні. Це не допомога.
Допомога – це коли сусідка кілька хвилин за ними нагляне...
поки я розвішую випране...
Оце допомога.
Батько не допомагає.
Він творить зі мною. Піклується.
Заспокойся. Відпусти Маїну руку.
Заспокойся й глибоко дихай.
Одне я усвідомив з першого дня батьківства:
треба вчитися довіряти інстинктам.
Ми вміємо це робити.
Він віднайшов новий голос.
Алло, алло.
Почав записувати подкаст із двома друзями.
Приємно бачити, що...
При тому, що у нас не було люблячих батьків,
ми можемо оточити любов'ю власних дітей.
Я вирішив застосувати цю тактику...
«Якщо не приберете іграшок, я їх викину!»
Ось у чому проблема:
ти очікуєш, що дочка виконає твій наказ
без твоїх пояснень.
А ще є страх.
Розумієш?
Розумію.
І так приємно бачити, як тут у Бразилії започатковується цей рух.
Коли народився мій старший син, я почав вести блог
та описувати перші роки свого досвіду з синами.
А тоді під дописом з'являвся коментар на кшталт...
«Цікаво, чи не настав наш час».
І я такий: «Що він має на увазі?»
Сказав про це Анні.
І вона така: «Боже мій. Це ж твій батько. Він тебе знайшов».
Ми не бачилися 18 років.
Ціле життя минуло без батька.
Наче я почав вести блог лише для того, щоб знову зустрітися з батьком
і творити з ним цілком нову історію.
Він увесь тремтів, плакав.
Обіймав мого сина. І ми заплакали.
Це так добре, що в моїх хлопчиків з'явився дідусь.
Боже, це... Господи, це добре. Це так добре.
Боже мій. Який це дарунок.
Може здатися, що я вигадую, але це не так.
По дорозі сюди, на автостраді,
я перемикав радіостанції і натрапив на Гаррі Чепіна,
Киця в колисці, Срібна ложечка...
Пісня про тата, «синку, в мене немає часу, пізніше».
І я гадаю, всі ми, татусі, про це думаємо.
Ми всі думаємо: «Чи достатньо часу я поруч?»
Іноді я думаю: «А я не забагато часу поруч, порівняно з моїм татом?
Чи не дати їм волюта дозволити рости самим?»
Тож це складно.
Від покоління до покоління дуже швидко змінюється
наше розуміння батьківства.
Від початку ми з дружиною були як одна команда,
і в цьому ми партнери.
Міняти підгузки, стерилізувати пляшечки, усе це.
Ми були задіяні в усьому.
І, Богу дякувати, я був поруч.
У мене є друзі, які кажуть:
«Та в перший рік там нічого робити.
Тоді вони потроху прокидаються, і можна знайомитись.
Але на початку всім займається жінка».
І це дуже далеко від істини.
У тебе добре виходить.
Дуже тобі дякую, серденько. Татко старається.
Чи не роблю я забагато? Чи не надто я залучений як на чоловіка?
Але мені подобається надягати на своїх діток чисті підгузки.
Покажи, яка ти наполеглива. Вона йде далі.
Уже винайшли новий тип тата.
Я щодня відвожу їх до школи.
І ходжу на батьківські збори. І все те...
Я все роблю. Почуваюся, наче це я ходжу до школи.
Якби мій тато посеред дня прийшов до школи, а я його побачив,
я б у штани наробив.
Бо це б означало, що хтось помер або що я в неймовірній халепі.
Я не кажу, що це було краще.
Я не вірю, що «колись було краще».
Але маятник явно хитнувся в інший бік.
ШУЇЧІ САКУМАТОКІО, ЯПОНІЯ
Колись я хвалився, що пропрацював 150 годин понаднормово.
Бо це було нормою.
Чоловік, який не працює, – суспільний парія.
У мене виявили автоімунне захворювання.
Я відчував постійний біль.
Працювати стало неможливо.
Сніданок стереотипно був «маминою роботою».
Не часто побачиш чоловіка, який уранці стоїть на кухні.
У нас удома готую я, тож це наш стандарт.
Доброго ранку.
Поклади мамин телефон. І книжку поклади назад.
Поклади книжку назад.
Книжку! Поклади книжку назад.
Не можна так із книжками.
Поклади.
-Тату. -Так.
Подивись.
Що?
Отам.
Їж, Ю.
Покинувши роботу 20 років тому...
я попросив дружину про розлучення.
Через мою хворобу
вона була б змушена мене доглядати.
І ця думка була для мене нестерпна.
Я навіть думав про самогубство.
Я дослівно пам'ятаю, що сказала мені дружина...
«Будь ласка, живи зі мною й далі».
Приготуйся!
Ти наче добре бавишся,
але можна повідомити неприємну новину?
Ні!
У тебе светрик задом наперед.
Дружина сказала мені: «Я працюватиму...
А ти залишайся вдома».
Я взяв на себе роль...
домогосподаря.
Добре, їдьмо.
Чому я пофарбував волосся...
Та просто...
не існує японських бізнесменів
із вибіленим волоссям.
Пофарбуєш волосся – на роботу не повернешся.
Ось чому я висвітлив волосся.
Показався дружині, і вона сказала...
«О, тобі личить, дуже личить».
Після регулярних оглядів...
Лікар сказав: «Ваша хвороба минула. Чим би ви хотіли зайнятися?»
Запитання, яке у мене виникло...
«Я можу мати дітей?»
Моя дружина твердо сказала...
«У нас не буде дітей, вони нам не потрібні».
Переконати дружину стало дворічною місією.
Крім вагітності, пологів та грудного вигодовування...
чоловік може робити все.
Почувши таке, дружина нарешті погодилася й сказала...
«Добре, народжу тобі дитину».
Сьогодні я в Акіхабарі на зустрічі...
«Таємного товариства друзів домогосподарів».
Я прийшов сюди обговорювати різні домашні теми.
Насправді нічого таємного. Ми відкриті.
Але в Японії, коли щось «таємне», це круто.
Сусід казав, що їм недавно вдалося піти в оплачувану відпустку.
Мені здається, нас принаймні помітили.
Домогосподарі все ще в меншості.
Гадаю, це бачення починає змінюватись...
І вже нормально не мучитись через те, що ти інакший.
Коли я тільки вирішив стати домогосподарем,
то почувався невдахою.
Ніколи стільки не усміхався.
Я був іншою людиною.
Завжди набурмосений.
Завжди з отаким виразом обличчя.
Гадаю, це в мені справді змінилося.
Я став життєрадісним.
Коли я став батьком,
уперше заплакав від щастя.
Я вдячний йому за те, що він народився.
Удячний... так.
ПАЦІЄНТКА: ГОВАРД, ШЕРИЛ
-Алло. -Любий?
-Привіт, люба. -Привіт, любий. Як справи?
-Нормально. -Це добре.
Приємно тебе чути. Що там у лікаря?
Ну, пішла я до лікаря.
І... любий, дітей двоє.
Боже мій.
Це фантастично.
Коли Шерил завагітніла близнятами, я мусив підключитися.
-Добре. -І хто ж?
Двоє дівчаток.
Обидві здоровісінькі.
-І з Шерил усе гаразд? -Усе чудово.
-Дві сестрички. -У тебе дві сестрички.
-Дві сестрички. -Чуєш, Брайс?
Поглянемо на сестричок.
І я справді пам'ятаю, що більше готував, більше піклувався.
Подмухай.
Справді піклувався про Шерил.
Пригадую, як думав собі:
«Досі я ще був дитиною».
Уперше я почувався чоловіком.
Я справді вважаю, що в родині виконую чоловічу роботу.
-Поцілуй татка. -Іди поцілуй татка.
Бути татом немовлят – це чудово. Це така насолода.
Як стають на ніжки, це хаос.
І трохи виснажливо.
Але неймовірно аж до 12 років.
-Не знімати? -Ти мене соромиш.
Найкраще.
Переживаєш власне дитинство у неймовірний спосіб.
Обійми, книжки, читання, допомога з уроками, розмальовки.
Їдьмо у відпустку. О, дивіться, Диснейленд.
Ого. Усе. Чудово.
А тоді вони стають гівнюками.
-Мені все одно! Усе гаразд! -Ненавиджу тебе! Ненавиджу тебе!
Припини!
Мамо, ти псуєш мені життя!
У підлітковому віці пристрасті киплять.
УСІ ЛЮБЛЯТЬ ІРЛАНДОК
Добре.
У них почуттів більше, ніж можна очікувати від людини.
Саммер, з тебе була б чудова акторка.
Не знаю, плачу я чи сміюся.
Ось моя дочка впала в істерику,
бо я не віддаю їй телефона.
Віддай телефон.
Віддай мені телефон!
Погодьмося на тому, що ідеальних батьків не існує.
ВЛОГ КІРАНА ДЕВІДСОНА
-Ногу на гальма. -Так, нога на гальмах.
Далі від дерева.
Обережно. Жінка з собакою.
Повільніше. Ти на повороті.
Ого. Ти безнадійний.
Ми всі придумуємо це на ходу. Такого у школі не вчать.
Це любов та обмеження.
Любити їх, але є такі моменти, коли треба сказати: «Ні».
На самому початку, коли наша дочка ще була немовлям, я сказав дружині:
«Пам'ятай: хоч би що ми робили, колись їй знадобиться психотерапевт,
і вона на нас скаржитиметься».
-Морґан не встигла на автобус. -Боже. Що ти робиш?
-І тато везе її до школи. -Припини.
І я проведу її аж до школи, і це буде чудово.
-Не проведеш. Не треба. -І ми це зафільмуємо.
Не треба.
Моїм підписникам сподобається.
-Ні. У тебе нема підписників. -Авжеж є.
Задні двері.
-Ходімо, мала. -Ні.
Я тебе люблю.
Бувай.
Життя прекрасне.
Я даю їм чимало свободи,
а колись думав, що проявлятиму гіперопіку.
чи буду суворий, мов тигр.
Може, не як тигр, а як медоїд. Якась тварина.
Здається, я ніколи їх не карав.
А вони кажуть, що карав.
Кажуть: «Ти такий суворий».
А я: «Вас саджали під домашній арешт?»
«Ні».
«У вас щось колись відбирали?»
«Ні».
Вони навіть не в курсі, як мені стало на це начхати.
«Я скажу чому. Бо я так сказав, і це мій дім».
Пригадую, як чув це й думав: «Тату, це удар нижче пояса».
А тепер сам кажу так синові.
У нас був такий собі «круг безпеки».
Круг безпеки означав, що можна казати що завгодно, і тебе не покарають.
Тож ми дійшли до того, що діти так звикли до круга безпеки,
що казали все підряд.
І на той час, як Віллоу виповнилося 15,
я почав виходити з кругів безпеки.
Ні, тату. Я не хочу говорити про...
Ні. Серйозно.
-Твоє тіло змінюється. -Ні, тату. Боже.
-Твоє тіло змінюється. -Тату, замовкни.
Просто розмовляй зі мною.
Я можу з тобою розмовляти. Просто зараз не хочу.
-У тебе будуть сексуальні стосунки. -Боже мій, тату. Припини.
-Якщо ти... -Мама дала мені книжку,
у якій про все написано.
-Я просто кажу. -Мені не сподобалося.
-Я знаю, тату. Боже. -Ти можеш поговорити...
-Можеш поговорити зі мною. -Просто помовч.
Одна з речей, на яку наткнулися ми з Джейдою
та на якій погодилися на початку батьківства, – що ми не все знаємо.
І якщо почати з «ми не все знаємо»,
потім набагато легше будувати стосунки з дітьми,
бо вони знають, що ви не все знаєте.
Ми виробили дуже зручний спосіб казати:
«Це складно. Допоможи мені.
Як гадаєш, над чим потрібно попрацювати,
щоб себе вдосконалити?
Допоможи. Сам я не знаю».
Починаєш розуміти, що складова батьківства – працювати з лайном.
Розумієте? І давати собі з ним раду, навіть якщо це неприємно.
Навіть якщо виходить погано.
Залучайтеся до роботи з виховання дітей,
бо всяка допомога важлива.
РОБ ТА РІС ШИРДАРНСТАУН, МЕРІЛЕНД
Уже скоро.
Готові? Стривайте. Гляну, як там булочки.
Я що, спалив булочки?
Забагато цукру кладеш у каву.
Усе. Цього досить.
Ти думаєш прокидатися?
Ти ж спиш уже 14 годин.
-Усе нормально? -Геть із кімнати сестри.
Вона спить уже 14 годин.
Боже мій.
Так і спатиме, якщо не будити.
Я обіцяв їй приготувати м'ясну підливу.
РОБ ШИР
Я років з шести знав, що хочу стати батьком.
Я серйозно.
Хочеш булочок з м'ясною підливою?
Хочеш, щоб татко подав?
Чи сама візьмеш?
Ого. Я шокований.
Стривай. Ще трішки доллю.
Якось до мене звернулася лесбійська пара і попросила стати донором сперми.
Я спитав: «Якщо я погоджуся...
РІС ШИР
...яка буде моя участь у житті дитини?»
А вони відповіли: «Ви зовсім не братимете участі».
І тоді я їм сказав: «Я б ніколи так не зміг».
Якби я знав, що десь у світі є моя дитина,
я б хотів бути присутнім у її житті.
Мабуть, так я й зрозумів, що хочу бути батьком.
Тож ми вирішили стати опікунами. Щоб згодом усиновити.
Пригадую, коли нас запитали,
скількох дітей ми хочемо взяти, я думав про одне.
Може, двоє, бо ми це обговорювали.
Ми б не розлучали братів чи сестер.
Менш як за пів року ми пройшли шлях від бездітності до чотирьох дітей.
Троє хлопчиків і дівчинка.
Ось як нас у сім'ї стало шестеро.
І троє з них були ще в підгузках.
Усі думали, що ми здуріли. Нас вважали божевільними.
Але, певне, треба було через це пройти,
щоб прийняти ситуацію та зробити все від нас залежне.
Макаю Девісе, дай сестрі пограти. Я не жартую.
Я забороняю тобі грати,
поки не даси пограти сестрі.
Оце такий вибір. Ясно? Гей, гей.
-Завжди є вибір, як діяти.-Чорт.
Якщо даси пограти сестрі, це чудово.
Якщо ні, то й сам сьогодні не гратимеш.
Нам не дали підручника про те, як бути батьками, тож це метод спроб і помилок.
Обираєш, над чим працювати.
Він такий нечемний.
Я не думаю, що він...
Твій брат думає, що тобі рано дружити з чоловіками.
Можеш завести друзів лише для сексу, а не...
-Що?-Так, лише для сексу.
А не постійного хлопця.
-Що?-Якого ще сексу?
-Що за...-Що?
Думайте про навчання,
а не про хлопців та дівчат.
Мені нічого не задали.
Амає, час іти.
Взувайся, люба.
Ріс якось прийшов з роботи, бо ми обидва працювали,
а діти ходили в садки та групи продовженого дня,
і сказав: «Я хочу сидіти вдома з дітьми».
І я сказав: «Добре».
Я сказав: «Слід переглянути бюджет.
Бо ми звикли, що є дві зарплатні.
Але в нас усе вийде».
Тоді я мав дві роботи, і це було логічно.
Тато може сидіти вдома з дітьми, і це не сприймається за слабкість.
І я захотів залишитися вдома, щоб бути з ними.
Нас часто запитують: «Хто з вас мама? А хто тато?»
Тобто люди так прямо й запитують.
І я мушу їм нагадувати, що ми обидва тати,
і що важливо, ми партнери.
Так має бути між батьками.
Бувай.
-Я тебе люблю.-Бувай. І я тебе.
-Годинник Apple. -Я не куплю тобі годинника Apple.
-Чому? -Ти й телефона впильнувати не можеш.
Ти серйозно?
-А дрон мені купиш? -Ні, дрона теж не куплю.
-Обережно. -Татко бачить.
Гарний олень. З оленятком.
Дякую за нагадування.
Усі взувайтеся. Ідемо на задній двір.
Ну як? Ви раді, що ми нарешті вдома?
Цілий день.
Вас не було цілий день.
Моя мати шість разів виходила заміж.
І в цих шести шлюбах вона народила десятеро дітей.
Із раннього дитинства...
я пам'ятаю, як батько гасив цигарки об мою ногу,
так він мене контролював.
Коли мені виповнилось 18, я став бездомним.
Важко було.
Цього року мені буде 53.
Від цього не втекти.
Розумієте, в моїх дітей теж дуже важке минуле.
І всі проблеми та труднощі –
це те, чому ми не можемо зарадити.
Наприклад, Макаю поставили діагноз «алкогольний синдром плода»,
і не було певності, чи він узагалі навчиться говорити.
Макаю, куртку порвеш. Стій.
Та я вирішив, що здаватись не можна,
і що, можливо, ні в кого не знайшлося часу...
О ні, я тебе не нестиму.
...довести йому, що він на це здатен.
Гаразд.
Раз прийшов з роботи,
а Ріс читав про дітей з алкогольним синдромом плода.
І прочитав про дівчинку, батьки якої купили ферму,
і як це її змінило.
І я такий: «Як думаєш, що нам робити?»
А він і каже: «Тут продаються п'ять ферм».
Тож ми взяли й купили ферму.
Де її миска? Була ж...
Що? Де?
Амає, вони отам.
Ферма дозволила Макаю почуватись у справжній безпеці.
Ми з Макаєм думаємо, чи не купити нам ще ламу або...
-Я відкрию. -Ламу чи альпаку?
-Ламу. -Ламу.
-Думаємо, чи не купити ламу. -Альпаки плюються.
Стрибай вище.
Ти не торкнулася пальців ніг.
Торкнулася. Так і було.
Щоб це зробити, слід їх торкнутися.
Я б сказав, що кожне з наших дітей має власне минуле,
і мусить давати собі раду.
Ніколи не забуду як Ріс прийшов і сказав: «У нас проблема».
Каже: «У кімнаті Амаї повно їжі».
Я сказав: «Вона запасається».
Амая знає, що таке голод, і вона налякана,
бо боїться, що її не годуватимуть.
Обережно, грязюка.
Мій син Ґрейсон, якому вже 11,
народився у 12-літньої матері.
Він уперше потрапив у систему
з мозковою кровотечею та синдромом струшеної дитини.
У 14 вона завагітніла вдруге.
Це мій син Трістан.
Будь ласка, не треба, Трістане.
Він зробить заднє сальто.
Ой, майже вдалося.
Їм усім болить по-своєму.
Вони просто не знають, що з цим робити...
чи як це змінити.
І отут починаються обов'язки тата.
Їм слід допомогти.
У тебе вуса ростуть.
А я казав, що в мене вуса!
-Справді. -Що це?
-Та це прищ. -Це вуса.
Ні, прищ. Це прищ.
-Ні. -Це прищ.
-Так! -Це не прищ.
-Не бий його. -Геть з очей.
Це не прищ.
Я виграв у лотерею.
Справді виграв у лотерею.
Я став татом.
Уперед!
Я ніколи нічого так не хотів, як одружитися та мати сім'ю.
Моє дитинство не було таким ідеальним,
як мені б хотілося.
І своїм дітям я хотів дати ідеальне.
Я вважаю, діти розквітають, коли знають, що їх люблять.
Я вважаю, діти розквітають, коли вони в повній безпеці.
І ще я вважаю, діти розквітають, коли бачать гарний приклад.
Якщо ви здатні створити дітям таке середовище,
то, гадаю, ви робите все можливе.
А це, знаєте...
Ми всі вважаємо, що можемо зробити куди більше.
Та я не думаю, що щось здатне переважити ці три речі:
любов, безпеку та добрий приклад.
Стривай, стривай.
Який гарний удар.
Ти ба. Я тебе побив.
Тату.
Я знаю, що маю перевагу.
Я пам'ятаю, як важко тато працював,
та ми й на мить не мали сумнівів, що для нього в пріоритеті.
Так, тато чимало працював.
Але якось ми були на знімальному майданчику,
і була одна сцена, в якій тато дивився в камеру.
Джосі сидить у нього на колінах, Пейдж виглядає з-за голови,
а я тримаю його за вухо чи якось так.
Коли я хотів побачити тата чи поговорити з ним, він був поряд.
Ось моє фото з татом. Він служив у повітряних військах.
Я пригадую це місце, але дуже слабенько.
Бачила, як тато допомагав мені з машинами у грі «Grand Theft Auto»?
-Що саме? Отут. -Бачиш знімок? Оцей.
Який гарний.
Тату, а скільки тобі було?
Лише 22.
І мій тато, й дідусь були дуже гарними татами.
Боже, в емоційному плані вони завжди були поруч.
РЕНС ГОВАРД
Це чоботи, в яких він планував стати кінозіркою.
І хоча це йому не вдалося,
він докорінно змінив долю родини.
Я захоплююся батьком
і хочу наслідувати багато в чому.
Особливо в тому, як він прожив своє життя.
РЕНС ГОВАРД
Отже, дідусю.
-Доброго ранку.-Доброго ранку.
Хлопець на ім'я Рон Говард. Ронні, як ми тоді його називали,
працював над серіалом «The Andy Griffith Show».
А я, як його батько,
був присутній на знімальному майданчику як його опікун та наглядач.
І в мене ще живі спогади про всю ту справу.
Для батьків та синів правил не існує.
Усе дуже просто.
Кожна мати чи батько так виховують сина чи доньку, байдуже, кого,
як вважають за найкраще.
А я вважаю за найкраще для тебе відпрацювати свій четвертак.
Розумієш, про що я?
-Гадаю, так.-Добре.
Не отримаю я своїх 75 центів.
Гаразд.
Ми сиділи за столом та читали сценарій,
й оскільки твій тато, Ронні, тоді ще не вмів читати,
я сидів і читав за нього.
А після того, як ми прочитали сценарій,
я став перед продюсерами, сценаристами та режисером
і сказав: «Так, як розмовляє цей ваш Опі», –
так звали персонажа, якого грав твій тато –
«Так, як він розмовляє,
з усім цим нахабством та сарказмом,
то сміх він викличе, але це дуже погано позначиться
на його стосунках із батьком.
Тобто люди посміються,
але в душі вони образяться на малого.
Він їм не сподобається».
І ще я сказав: «Подумайте, що змінити,
щоб Опі не був таким нахабою».
І, пригадую, до мене підійшов Енді.
І сказав: «Ренсе».
Каже: «Ми за обідом обговорили твої слова».
І каже: «Маєш рацію».
Каже: «Ми змінимо персонажа,
і він не буде таким нахабним та язикатим».
Каже: «Спробуємо збудувати стосунки
між моїм персонажем Енді та Опі.
Такі самі, як у вас із Ронні».
Пригадую, як ти якось мені зізнався, що дуже переживав,
що ніколи не станеш таким татом, як був твій батько.
Так. Дуже переживав.
Так.
Він був чудовий.
У мене так не вийшло.
Боже, бути гарним татом – це дар,
який можна передати далі, словами цього не опишеш.
І йому справді вдалося.
1987 РІКЛОНДОН, АНГЛІЯ
Спершу дихаєш повільно.
Тоді переходиш до...
У мене щойно була гіпервентиляція. Щось трохи не так.
Це не в мене проблеми. Це твій тато гіпервентилює.
А можеш...
Мені щойно передали, що лікарі сказали: «Будь-якої миті».
Мамин живіт стискається і починає виштовхувати дитину.
Зрозуміло?
І цей процес трохи болісний.
Отже, вона мусить зосередитись і дихати.
Ти знала, що тато сказав, що найбільше хвилювався за те,
що ніколи не зможе
стати таким гарним батьком, як його власний?
Він завжди за це переживав,
просто через те, що так поважав дідуся.
-Це він сказав? -Так.
Я й сам переймаюся, що не стану таким гарним...
Дивлюсь на тата й завжди собі кажу:
«У душі я точно не така гарна людина».
О так, це точно мій великий страх.
Здається, ти будеш у непоганому становищі.
Ми наче вже знаємо, що робити.
А колись, гадаю, ми просто придурювались.
Здається, за минулий рік
ми почали розуміти систему і склали програму.
І в тебе є неймовірні сестри.
А ще, знаєш...
Сподіваюсь, тобі буде добре. Я хочу, щоб тобі було добре.
Це ваш молодший братик.
Це Рід. Скажіть «Рід».
Привіт.
Панянко.
Так. Отак.
Уже сьомий тиждень.
Вона так підросла.
Вона їсть стільки молока.
Я знаю.
Ешлі встає вночі та зціджується,
а тоді я її годую, і я це обожнюю.
Щойно висмоктала цілу пляшечку.
І це дуже допомагає налагодити зв'язок.
Подивись. Це так кумедно.
Потягуськи.
Паняночка. Я знаю.
Так.
О, так.
Знаєш, вона неймовірна.
І я певен, вона дуже добре мене знає.
Навіть якщо вона цього не пам'ятатиме, це все одно залишиться з нею,
я в це вірю.
І, до всього, це має вплив на мене.
Можна, я назву питання, яке найбільше мене мучить?
І відповіді я не знаю.
Може, ви відповісте,
або ж хай це буде запитання для глядачів.
Я можу визначити, чи хороший я тато,
чи це рішення належить моїй дочці:
визначити, хорошим я був татом чи ні?
І...
Ця думка, що ти так і не дізнаєшся, жахає.
Чи дивно це? Так, наче найбільша проблема –
батьківський рейтинг сайту «Rotten Tomatoes».
Яке в мене місце? 75% популярності є?
Уперед.
Крути, крути. Зараз відпущу.
Зараз відпущу.
Їдь, їдь.
Їдь, їдь. Молодець!
Колись давно я прочитав книгу Діпака Чопри.
Він писав: «Розглядайте стосунки з дітьми з такого боку,
що у вас є душа, і в них теж вона є,
і якийсь час ви трохи їх скеровуєте.
А тоді вони йдуть самі».
Повертай, повертай.
І ця істота вам не належить.
Гальмуй.
Ви просто допомагаєте.
Оце так, малий. Тричі.
Раз, два, три.
Ходімо.
Мати дитину – це сенс життя.
Це дає тобі роботу. Дає мету.
Тепер це моя мета. Це...
Щойно народилася Вінні, я втратив своє ім'я.
Я вже не Джиммі Феллон. Я тато Вінні.
Справжній батько піде під кулі чи й під вогнемет.
Закриє своїх дітей від будь-чого, розумієте?
Справжній батько прикриє їх власними грудьми.
Життя не мусить бути ідеальним.
Зробіть його чудовим. Наша родина не мусить бути ідеальною.
Хай буде чудова.
Я навчився цього від батька.
Ця можливість така швидкоплинна.
Просто пролітає.
Тож насолоджуйтесь.
З усіх сил.
Я б сказав, немає нічого більш вражаючого,
ніж спостерігати, як розвиваються твої діти.
Коли ми разом сидимо за столом
та розмовляємо,
іноді я наче дивлюсь на себе збоку й думаю: «Оце воно».
Гадаю, в результаті відкладається те, що вони бачать, свідками чого стають.
Гаразд, панянко. Зробімо так.
Те, як ти, батько, прожив власне життя.
Отак, красуне.
Який приклад ти показуєш?
Не кожен може прийти на кожну гру чи хоч на одну гру.
Не кожен може сидіти з дитиною за уроками,
бо може ходити на три роботи.
І ми, як суспільство, повинні визнати
важливість батьківства.
А ще нам слід подумати, як створити таке суспільство,
яке допоможе їм досягти максимального успіху.
Бо в найкращому випадку батько дає постійне відчуття безпеки...
а отже, можливостей.
-Бачиш?-Так.
Молодець.
Садівник розуміє, як плекати насіння
за доброї й поганої погоди.
Садівник не хоче, щоб насінина стала не тим,
чим їй уже призначено стати.
Садівник не хоче перетворювати троянду на дуб.
Хороший садівник допомагає насінині вирости такою, як вона хоче,
а не такою, як хоче садівник.
Так. Молодчина.
Батько – це...
садівник-віртуоз.
БАТЬКІВСТВО
Я розмовляв з куди крутішими за мене людьми.
Патті Сяльфою та Брюсом Спрінґстіном.
Якось розмовляв з Патті Сяльфою,і вона сказала:
«Боже мій. Брюс сідає за стіл, жартує,
а вони всі такі: "Тату, який же ти задрот"».
А я такий: «Що?
Це ж Брюс Спрінґстін.
Ну, тобто, всі ми решта...
Це ж Брюс Спрінґстін».
А вона каже: «То й що. Він татусь».
Мої діти вважають мене банальним.
Я знаменитий.
Як особистість.
Вони жахливо помиляються в судженнях.
Усе, що хоче робити моя донька у вісім років, – це дивитися «Сяйво».
А я такий...
«По-перше, ні.
По-друге, це чудовий вибір фільму».
Отакі тепер татусі.
Це новий тип татуся.
На мені немовля.
Це нова мода.
Їх не треба змушувати. Ні мені, ні дружині.
Ну хіба що, як у випадках, коли я перегинаю,
іноді треба пригальмувати.
Пригальмувати.
Найкращі моменти в усьому нашому житті –
це ті тихі хвилинки, коли ми умовляємо дитину покакати.
А тоді воно какає.
І ми радіємо.
Якщо у вас на робочому столі нема фото дітей, ви придурюєтесь.
Щоб ви знали.
Я комік, який не бідує.
Моя сестра – дуже успішна юристка у Бей-Еріа.
Просто маю на увазі,
що бити дітей сандалями допомагає.
Я знаю, це не дуже свідомий вислів.
Але я просто кажу, як є.
Коли вони виростають, і з'являється дивний дорослий.
Якби я їх не знав, якби вони були моїми колегами абощо,
я б сказав: «О, цей малий чудовий».
Це наче якась програма з вирощування власних друзів.
Мій улюблений анекдот від тата?
Мені подобається оцей: «Який улюблений звук у пірата?»
Здавалось би, «р-р-р», а насправді «ш-ш-ш».
-Величезне вам дякую. -Вам дякую.
Краще за Віла Сміта?
Ви стільки розповіли.
Так. Нам наче вдалося. Почуваюся, наче з мене геть усе витягли.
Добре. Я своє зробила.
Тату, я тебе люблю.
І я тебе. І ще дякую.
За що я дякую? Я не хотів приходити. Розплакався на камеру.
Не знаю, за що я тобі дякую, але я тобою пишаюся.
Дуже пишаюся.
-Дякую. -Гаразд. Добре.
Я тебе люблю. Добре.
О, непогано.
-Люблю тебе, діду. -І я, Брайс.
Дякую, що погодився.
ПАМ'ЯТІ РЕНСА ГОВАРДА 1928 - 2017
-Дякую. -Це так цікаво.
Переклад субтитрів: Наталія Наконечна Реліз створено спеціально для Hurtom.com