‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Ei?
‎S-a întâmplat ceva?
‎Ce se întâmplă?
‎Patricia Coleman Jones!
‎Vino cu mine dacă vrei să trăiești.
‎Intră pe poartă.
‎Închide!
‎- Cine ești? ‎- Ajută-mă cu cheia.
‎De ce vor să-mi facă rău?
‎Nu știm sigur, credem că sunt ‎sub un fel de hipnoză. Repede!
‎- Trebuie să plecăm. ‎- John, stai!
‎Doamne!
‎Trebuie să mergem la Sherlock.
‎Mulțumesc. Sunteți foarte amabili.
‎Știți, cu siguranță, ‎despre atacurile oribile
‎asupra colegilor mei ‎din West End săptămâna asta.
‎Această reprezentație e dedicată lor.
‎Vino spre mine
‎În noapte, iubitul meu
‎Ce-ar fi să-mi dovedești
‎Că ne-am putea învinge
‎Tristețile
‎Și durerile
‎Vântul zilei de mâine
‎Nu va sufla
‎Sherlock Holmes.
‎Vino lângă mine pe scenă.
‎Să înțeleg că ți-a plăcut cântecul meu?
‎Da.
‎Bine.
‎Pentru că vreau să faci ceva pentru mine.
‎Să-ți iei viața.
‎Da.
‎- Sherlock, nu! ‎- Îmi pare rău.
‎Dar n-am înțeles ce-ai zis.
‎Cred că am ceară în urechi.
‎Nu te mișca. Așa.
‎- Nenorocitule! ‎- Când ți-ai dat seama?
‎Nu mi-am dat seama, eram doar precaut.
‎Oprește-te! N-am vrut ‎să vă pun în pericol.
‎Încercam să fiu un prieten bun.
‎- Ai ajuns la actriță la timp? ‎- E bine.
‎Așa e.
‎Ar fi nepoliticos ‎să nu facem o plecăciune.
‎- Hieracium de Snowdonia. ‎- Ce?
‎- Hieracium de Snowdonia. ‎- Stai jos.
‎Nu.
‎Am nevoie să…
‎Ai nevoie la baie?
‎Bine. Stai să-ți aduc o ploscă.
‎Dna Hudson zice că plătești ‎mai târziu camera, dar trebuie să…
‎CAPITOLUL CINCI ‎ISCUSINȚĂ NECURATĂ
‎Mersi că nu m-ai dus înapoi la 221B.
‎În sfârșit, un lucru pe care-l înțeleg!
‎Știi cine sunt?
‎Mulțumesc.
‎- Că mă ajuți. ‎- Hai să lămurim ceva.
‎Nu dau doi bani pe tine.
‎Am grijă de tine ca să aflu ‎despre mama mea și despre Sfâșietură.
‎Cum îndrăznești să-mi vorbești așa?
‎Te las cinci minute să te trezești.
‎E ceai Darjeeling.
‎Și ce?
‎Mânerul ceștii are iz de drojdie de bere.
‎Înseamnă c-a fost făcut de cineva ‎care lucrează la crâșmă.
‎Probabil dna Hudson.
‎Cumpără bunuri en gros
‎de la băcanul Saheed Anand, ‎de pe strada Emerald.
‎El e bengalez, iar Darjeeling ‎e un oraș din Bengalul de Vest.
‎Dacă adaugi consistența ușoară spre medie…
‎CEAI ASSAM
‎…și aroma plăcut-dulceagă, ‎imaginea e completă.
‎E Assam.
‎Bună dimineața!
‎De ce te-ai sculat din pat?
‎Trebuie să stai nemișcat, să te odihnești.
‎- Ce-ți fac coastele? ‎- Mă dor.
‎M-am gândit să te curăț puțin.
‎E-n regulă. Scuze.
‎- Mă descurc singur. ‎- Cine ți-a făcut asta?
‎Ți-am zis, eu singur. Am căzut.
‎Atunci, de ce te tot uiți în stradă? ‎Te caută cineva?
‎Acolo unde eram, ‎nu voiau să mă lase să plec.
‎Așa că am fugit. ‎Nu pot să-ți spun mai mult.
‎Nu poți? Sau nu vrei?
‎- Beatrice, nu mă întorc… ‎- Odihnește-te, bine?
‎Mă întorc mai târziu.
‎Greșeala cu ceaiul de mai devreme…
‎Assam Superb provine ‎din reședința dnei Hudson.
‎Ar fi trebuit să știu, ‎căci păstrează cel mai bun ceai pentru ea
‎și cei mai de seamă oaspeți.
‎Nu greșesc prea des, ‎dar, când o fac, îmi place să recunosc.
‎De ce ești obsedat de ceai?
‎Doar că… ai o părere greșită despre mine.
‎Chiar?
‎Am stat o oră azi-dimineață ‎să-ți frec pișatul de pe podea.
‎- Ce părere ai vrea să am? ‎- Habar n-ai cine sunt.
‎Ce am făcut. Pe cine am salvat.
‎De ce nu mă luminezi?
‎Am fost cea mai tânără persoană
‎angajată pe post ‎de consultant al poliției.
‎- Așa l-ai cunoscut pe doctor? ‎- Nu.
‎L-am cunoscut pe John ‎când am devenit colegi de apartament.
‎M-a cam tras în prima mea investigație,
‎cazul lui Jefferson Hope.
‎Probabil ai auzit de el.
‎Nu.
‎Mă mir. S-a scris mult despre el.
‎După acel prim succes, ‎ne-am înțeles să înființăm o agenție,
‎dar apoi situația s-a schimbat.
‎Cum i-a zis John?
‎„Un întuneric a pătruns în Londra.”
‎La fel ca tine și prietenii tăi, ‎încercam să descoperim de ce.
‎La început, eram doar eu și John, ‎dar apoi am înțeles că ne trebuie ajutor.
‎Nu zic că nu ne trebuie ajutor,
‎ci că o ghicitoare din Limehouse
‎nu mi se pare cea mai bună alegere.
‎Ce ai împotriva cartierului Limehouse? ‎E plin de viață.
‎Ai putea învăța câte ceva.
‎În plus, din câte zice Mycroft, ‎este înzestrată.
‎Ca să aflăm ce se petrece, ‎avem nevoie de ea.
‎Mă tem doar că implicăm o necunoscută.
‎Nu e prea profesionist, ‎inspectorul Le Villard n-ar face-o.
‎- Nu face asta. ‎- Ce?
‎Știi tu ce. Când fac ceva ce nu-ți place,
‎zici: „Inspectorul n-ar face-o.”
‎John, n-avem de-a face cu hoți de perle
‎sau iubiți încornorați ‎care se otrăvesc unul pe altul.
‎Ieri, un om s-a transformat în șobolan
‎în fața noastră ‎și a vrut să te muște de față.
‎Trebuie să aflăm de unde vin monștrii.
‎Avem de-a face cu delicte aparte,
‎și, prin urmare, ne trebuie specialiști.
‎„Specialiști”?
‎N-am luat vreun caz ‎pe care să nu-l rezolv,
‎iar ăsta nu e altfel.
‎Când totul se termină, ‎vreau să scrii despre el.
‎Astfel, o să devin așa faimos,
‎încât inspectorului i se va zice:
‎„Sherlock Holmes n-ar face-o.”
‎Facem asta împreună.
‎Dacă nu vrei să vorbesc cu ea, ‎n-o s-o fac.
‎Tăietura aia te prinde bine. ‎Te face să pari dur.
‎Du-te!
‎Salut! Cum te cheamă?
‎Beatrice?
‎Bun venit!
‎Scuze.
‎Șefa își aduce copiii la muncă ‎și apoi stă la cârciumă toată ziua.
‎- Poftește. ‎- Mă numesc Sherlock Holmes.
‎E important să ai încredere în mine. ‎Nu trebuie să mă minți.
‎- De ce-aș face asta? ‎- Fetița avea două vârtejuri.
‎Tu, la fel. ‎În plus, și scuză-mă că sunt așa direct,
‎miroase a lapte matern.
‎Aceste lucruri îmi sugerează ‎că tu ești mama fetiței.
‎Iar verigheta de pe deget lipsește,
‎acesta fiind motivul minciunii.
‎- Ai venit pentru omul-șobolan. ‎- De unde știi de el?
‎Nu ești singurul înzestrat, dle Holmes.
‎Jess.
‎Sherlock vorbește despre mama. ‎Vino să asculți.
‎- Ce-a zis despre ea? ‎- Că era fermecătoare.
‎Evident. Uită-te la noi două.
‎O să rămân aici.
‎Coșmarurile mele ne-ar putea arăta ‎unde e Sfâșietura.
‎O să aștept să adorm ‎și să intru într-unul.
‎Tunelurile din coșmaruri ‎duc într-o grotă uriașă.
‎Unde sunt lucrurile întunecate.
‎O să mă întorc acolo.
‎- Ești sigură? ‎- Trebuie.
‎Ia uită-te la ele!
‎Ce-i cu ele?
‎Bill, nu arăți rău.
‎Da, ai urechile cam mari ‎și ești destul de necioplit.
‎- Îți sare țandăra cam repede. ‎- Bine.
‎Trebuie să revii pe piață, amice. ‎Pronto.
‎Până nu-și dă demisia scula ta.
‎Haide.
‎- Salut, eu sunt Billy. ‎- Ai grijă pe unde mergi.
‎Scuze, doar că…
‎Pardon.
‎Mă scuzați.
‎Ești bine?
‎Da.
‎Sunt bine.
‎Aproape am terminat. Stai nemișcată.
‎Ai zis că nu doare, ‎mincinos nenorocit! Băga-mi-aș!
‎Ce gură spurcată are fata asta!
‎Înjuri, îți faci tatuaje. ‎Ai un anturaj prost.
‎Poftim! Gata.
‎Bine, John. Ridică-ți cracul pantalonului ‎și ia poziția.
‎- Promit să am mână ușoară. ‎- Minte.
‎Nu se pune ce accepți să faci ‎după un litru de whisky.
‎Suferim destul ‎și fără să ne-o provocăm singuri.
‎Nu, John! Nu da înapoi.
‎Nu putem avea tatuaje cu „Neobișnuiții”
‎dacă nu ni le facem toți trei.
‎Bine! Fă-l!
‎Începem.
‎Nu și l-a făcut.
‎A pretins că e amețit și a fugit.
‎Sună ca ceva ce-ar face.
‎Ai zâmbetul mamei tale.
‎Continuă povestea.
‎Sunteți prea amabili.
‎Serios.
‎De unde ai știut că era cântecul ei
‎cel care hipnotiza oamenii?
‎- Norocul, presupun. ‎- Nu, haide, Holmes.
‎- Zi-le. ‎- Murim de curiozitate.
‎- Mi-ar plăcea să aflu. ‎- Nu acum.
‎Altfel, îl punem pe doctor.
‎Așa o să fac, și știu că te irită ‎când omit detaliile.
‎Bine. Lordul Cuerden era singura persoană
‎de la reprezentație ‎care nu era dispus să comită un delict.
‎Excelența Sa e aproape complet surd.
‎Fantastic. Bravo, dle Holmes.
‎L-am văzut pe o listă de participanți.
‎Frecventează un furnizor ‎de cornete acustice de pe Strada Sfântă.
‎Scuzați-mă.
‎Parcă Beatrice stătea cu Anna.
‎- Ți-am pregătit camera liberă. ‎- Sunt obosită după ziua de azi.
‎Cred că mă duc acasă.
‎E totul în regulă?
‎Te plictisești vreodată ‎să te lauzi cât de genial ești?
‎Să-ți explici procesul de gândire ‎la nesfârșit?
‎Oamenilor le place să afle ‎despre deducție.
‎- Despre raționament. ‎- Iar tu te simți excepțional.
‎Explicațiile tale oferă oamenilor ‎un fals sentiment al ordinii în haos.
‎„Am văzut asta, însemna asta,
‎care a dus la asta, ‎care sigur însemna asta.”
‎E ceva orgasmic de liniar.
‎Eu cred că ne aflăm pe marginea unui lucru
‎care nu are ordine, nici logică.
‎Aroganța te-a făcut să crezi ‎că ești un uriaș.
‎Când, de fapt, ești un mormoloc.
‎Un mormoloc pe cale să ajungă ‎în imensitatea mării deschise.
‎Teama îi cuprinde ‎doar pe cei care au ce pierde.
‎Eu ce am de pierdut?
‎Sherlock?
‎L-am putea numi ‎„Cazul Sirenei Seducătoare”.
‎Sau „Cazul Melodiei Minunate”.
‎Cheia găsirii unui nume grozav ‎pentru un caz este aliterația.
‎Tinde să… Doctore!
‎Tocmai vorbeam ‎despre numele preferate pentru acest caz
‎cu dl polițist Felts.
‎La ce v-ați gândit?
‎La „Cazul Sirenei Seducătoare”
‎sau „Cazul Melodiei Minunate”.
‎Ne iubeam atât de mult!
‎Nu! Poate că tu ai iubit-o, ‎dar ea n-ar fi putut,
‎după tot ce i-ai făcut.
‎Am citit despre experimente.
‎Hudson mi-a spus despre țipete, ‎cum o torturai.
‎- N-a fost așa. ‎- Atunci, cum a fost?
‎Făceam împreună experimentele. ‎Erau ritualuri.
‎Și căutam o metodă de a găsi Sfâșietura.
‎Era ceva ce făceam toți.
‎Țipetele și îmbolnăvirea ei ‎au fost din altă cauză.
‎Alice obișnuia să…
‎Obișnuia să aibă coșmaruri.
‎Haide.
‎Cerc.
‎- Cerc. ‎- Cerc.
‎Cerc.
‎Jessie? Jess!
‎Ce cauți afară? Iarăși ești somnambulă?
‎Nu știu. Eram în beci. Doar…
‎- Ai avut un coșmar. ‎- A fost oribil.
‎Nu mai pot să fac asta. Nu vreau.
‎E-n regulă.
‎Nu cred că e nevoie.
‎Ce vrei să spui?
‎Și coșmarurile mamei erau viziuni.
‎L-am oprit pe Sherlock, ‎ca să vin după tine.
‎Trebuie să asculți. ‎Ar putea fi cheia pentru tot.
‎Ți-am spus, nu vreau.
‎Știu că e greu s-auzi de ea,
‎dar e și plăcut. Să auzi cum era.
‎Pentru că nu știi cum se termină.
‎- Sigur că știu. ‎- Ba nu știi nimic!
‎Jess!
‎Uite, mă mai gândesc.
‎Dar lasă-mă în pace o vreme.
‎De ce-ți cheltui banii pe bere?
‎Voiam să beau ceva.
‎Beciul e cam aglomerat momentan.
‎Vreo legătură cu tipul de mai devreme?
‎Haide, amice.
‎Cine era?
‎- Tatăl tău? ‎- Știi c-a murit în armată.
‎- Asta ai zis tu. ‎- Așa a fost.
‎Haide, Bill.
‎Era un tip pe nume Vic Collins.
‎Era stăpânul adăpostului ‎când eram acolo cu fetele.
‎Să-nțeleg că nu era de treabă.
‎Nu.
‎Eram mici când stăteam acolo.
‎El era un adult în floarea vârstei.
‎Eu eram un puștan.
‎E haios, dacă te gândești.
‎Ce-a făcut?
‎Mă bătea până leșinam.
‎Odată, m-a bătut așa rău,
‎că am stat la infirmerie trei săptămâni.
‎Mă dusesem la toaletă fără să cer voie.
‎Doamne, Bill!
‎- De ce nu-mi spui nimic? ‎- Nu e mare lucru.
‎Atât îți spun.
‎Dacă există dreptate, ‎cineva o să-i vină de hac.
‎Când merge acasă noaptea. ‎Când se așteaptă mai puțin.
‎Da. Dar oricine ar face asta ar fi prins.
‎Și ar primi pedeapsa maximă ‎pentru uciderea unuia de rang înalt.
‎- Înțelegi ce zic? ‎- Da! Am prins ideea, băiete.
‎Bun.
‎Ia-mi și mie o halbă, zgârcitule.
‎Leo, cum te simți?
‎- Scuze… ‎- Te rog, nu vreau…
‎- Ce? Ești bine? ‎- Sunt bine.
‎Nu vreau să mă vezi așa.
‎Așa, cum?
‎Distrus.
‎Nu arăți distrus. De ce crezi asta?
‎Poți să te întorci cât îmi pun cămașa?
‎- Te rog. ‎- Da.
‎Măcar cineva se distrează.
‎Mai știi când te-am întrebat dacă dansezi?
‎Eu dansam.
‎Eu și Jessie aveam un dans ‎ca să facem bani.
‎- Sigur era grozav. ‎- Nu era.
‎Iubita marinarului ‎așteaptă la lumina lunii
‎Lumina argintie a lunii
‎Pășește odată cu mine.
‎Își așteaptă marinarul acasă curând
‎Vino acasă curând, vino curând
‎Scârțâitul unui arc în toiul nopții
‎În toiul nopții, în toiul nopții
‎Și gata cu așteptarea ‎pentru frumoasa fecioară
‎De ce te temi când mă apropii?
‎De ce te temi să te văd fără cămașă?
‎Sau să-mi spui ce ai pățit?
‎N-ar trebui să fie mai ușor de atât?
‎Bănuiesc că, uneori, ‎sunt prea mulți demoni.
‎- Beatrice… ‎- Trebuie să plec, am treabă.
‎Alice își dăduse seama ‎că se deschisese o Sfâșietură.
‎Știa că locul acesteia ‎era dezvăluit de coșmaruri,
‎dar se tot înrăutățeau.
‎Sunt aici, draga mea. E-n regulă.
‎Așa.
‎Nu vreau să mai dorm.
‎- Nu vreau. ‎- Știu.
‎Întrebarea era ‎dacă poate supraviețui ororilor
‎îndeajuns încât să le descifreze.
‎Dar nu era doar ea.
‎Cazurile începeau să ne afecteze pe toți.
‎Într-o zi, Gregson ne-a dus ‎să examinăm‎ ‎un caz deosebit de barbar.
‎Habar n-aveam că avea să fie ultimul ‎la care lucram împreună.
‎Poți să refuzi!
‎- Să-l dea altcuiva. ‎- Știu că ești obosită.
‎- Obosită? ‎- Bine?
‎Nu. N-o face.
‎Când te-ai culcat ‎ultima oară fără să iei ceva?
‎Fiecare caz adaugă o piesă la puzzle.
‎Suntem atât de aproape ‎să găsim Sfâșietura! Tu ești. Te rog.
‎Împreună putem salva lumea.
‎E ceva diferit la cazul ăsta, Sherlock.
‎- Nu-mi place. ‎- În ce sens diferit?
‎- Nu știu. Ceva legat de John… ‎- E vreo problemă?
‎Nicio problemă.
‎Alice.
‎Nu-l distrage pe Sherlock.
‎Mintea lui lucrează cel mai bine
‎când nu e ocupată ‎cu alte chestiuni banale.
‎Nu vreau ‎să stau în calea minții lui strălucite,
‎nu-i așa?
‎El e domnul Lowe. ‎I s-a furat brațul stâng.
‎Alături e domnul Welsh.
‎Brațul drept. Iar aici îi avem ‎pe domnii Bibby și Moore.
‎Piciorul stâng, respectiv cel drept.
‎Îl numim „Cazul Colecționarului”.
‎- Cine dă numele? ‎- Celorlalți le-a plăcut.
‎S-a întâmplat azi-noapte?
‎S-a vindecat atât de bine, ‎de parcă n-a existat niciun membru.
‎Nu.
‎Arată-te.
‎Hai, arată-te.
‎John.
‎La bază are alcool.
‎Restul e un amestec extraordinar ‎de ierburi și plante.
‎Asmățui sau ceva ‎din familia pătrunjelului.
‎Scoarță, cred că de la acacia, ‎rădăcină de galangal, ienupăr.
‎Mai e un element care m-a încuiat.
‎Hieracium de Snowdonia.
‎Crește doar pe o stâncă inaccesibilă
‎pe un munte din Țara Galilor.
‎Uite cum îl găsim pe colecționar.
‎Sunt șanse extrem de mici…
‎Poți s-o duci la Grădina Botanică Regală?
‎Află dacă știe cineva ‎cine a adus-o în oraș.
‎- Sherlock, ești epuizat, ca noi toți. ‎- E Hieracium de Snowdonia, John.
‎Pariez pe cariera mea.
‎Bine.
‎Nu mă mai înșelasem niciodată.
‎N-am crezut că mă pot înșela.
‎Încă nu cred.
‎Probabil a fost din cauza oboselii.
‎Sunt un om cu multe talente.
‎Dar botanica, chimia e specialitatea mea.
‎Dle Holmes, continuă povestea.
‎Nu. Cine ți-a dat-o? Botanistul-șef?
‎Da, Edith Dubois. ‎Am vorbit și cu alți membri ai echipei.
‎Nu e Hieracium de Snowdonia, ‎ci tarhon obișnuit.
‎Nu poate fi. Nu seamănă deloc.
‎- Du-o înapoi și pune-i… ‎- Sherlock!
‎Nu ne duce nicăieri.
‎Îmi pare rău.
‎Dar nu avem niciun alt indiciu.
‎Locul faptei, motivul, nimic.
‎Tinctura era întreaga… Era tot.
‎Uite, ce…
‎Vino la cârciumă cu mine.
‎Hai să bem ceva, ca pe vremuri.
‎Nu, mai bine stau aici, cu Alice.
‎De ce trebuia să stai cu mama?
‎Știu că mă auzi. Ce se întâmpla cu ea?
‎- De ce nu-mi spui? ‎- Era incapabilă.
‎- În ce sens? ‎- Te rog, îmi faci rost de ceva?
‎Ceva care să mă ajute puțin.
‎E un om în josul străzii, ‎pe nume Raymond Duck. Te rog!
‎Nici vorbă!
‎Stai aici, te trezești ‎și-mi spui ce se întâmpla cu ea!
‎Nu! Adu-mi ceva!
‎Altfel nu mai auzi o vorbă de la mine!
‎Unde te duci, Bill?
‎Întoarce-te la cârciumă.
‎N-are legătură cu tine. Hai să rămână așa.
‎Și când o să te aresteze?
‎Snopești un moș? ‎O să fii închis tot restul vieții.
‎Ție ți-e ușor să spui. ‎E ușor dacă n-ai fost acolo.
‎Nu, Spike!
‎- Nu poți schimba ce ți-a făcut. ‎- Spike!
‎Nu mi-a făcut mie! Tot ce ți-am spus.
‎Bătăile. Ruptul maxilarului. ‎Băgatul în spital.
‎Nu mie mi le-a făcut.
‎Ci Beei.
‎Și n-am putut face nimic să-l opresc.
‎Nu eram destul de mare.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare rău, Bill…
‎Acum sunt destul de mare!
‎Spune-mi ce se întâmpla cu mama ‎și ți-l dau.
‎Nu, mai bine stau aici cu Alice. ‎La starea ei…
‎Sherlock!
‎Cum te simți, draga mea?
‎Cred că am nevoie de moașă.
‎Probabil ai ghicit.
‎Am vrut s-o spui.
‎Sherlock.
‎S-o văd cu acele dureri…
‎S-o văd în chinurile travaliului…
‎A fost cea mai rea zi din viața mea.
‎Dar apoi, brusc, a devenit cea mai bună.
‎Îmi pare atât de rău!
‎Nu vreau scuze de la tine.
‎Nu vreau nimic de la tine.
‎Vreau doar să-mi spui ‎ce a văzut mama în coșmaruri.
‎Călăi.
‎Din secolul al XVII-lea.
‎Călăi.
‎Și triunghiuri.
‎Triunghiuri.
‎Ajută-ne.
‎Triunghiuri.
‎Triunghi.
‎E-n regulă.
‎Așa.
‎Trebuie să plecăm din Londra. Acum.
‎Știu că, dacă n-o facem, ‎se va întâmpla ceva groaznic. Te rog.
‎- Ascultă-mă. ‎- Nu putem. Avem de lucru.
‎Am terminat aici.
‎Munca ne distruge. Știu că simți și tu.
‎Numai tu poți închide Sfâșietura.
‎- Nu. ‎- E nevoie de un Ipsissimus.
‎Mai sunt și alții. Nu mulți, dar există.
‎Sigur o s-o închidă unul dintre ei.
‎Nu știm asta.
‎Sfâșietura ni s-a arătat.
‎Închipuie-ți dacă o facem și John scrie.
‎Gândește-te ce vor spune oamenii ‎dacă salvăm lumea.
‎Ar fi trebuit să știu.
‎N-a fost vorba despre lucrul corect.
‎Ci despre tine. ‎Despre mitul lui Sherlock Holmes.
‎- Alice, sunt… ‎- Nu. Te cunosc.
‎Te cunosc mai bine ca oricine.
‎Odată mi-ai zis: „Teama îi cuprinde ‎doar pe cei care au ce pierde.”
‎Ei bine, acum mă ai pe mine.
‎Ai fetele.
‎Ne ai pe noi.
‎Eu și Alice mergem la Suffolk cu fetele.
‎Cât timp?
‎Vrei să spui că renunți?
‎E ideea lui Alice, nu-i așa?
‎Te-a influențat. Te-a schimbat!
‎E mama fiicei mele. Logodnica mea.
‎- Da, m-a schimbat. ‎- Eu ce fac?
‎Nu pot să curăț singur mizeria.
‎Cât să mai stau? Nu suntem căsătoriți.
‎O să fii bine. Mereu cazi în picioare.
‎Poate te răzgândești ‎când auzi ce am de zis.
‎Am descoperit cum s-o găsim.
‎Am stat la Zorii Aurii luni întregi, ‎citind și cercetând.
‎Continuă.
‎Cred că bariera ‎dintre lumea noastră și următoarea
‎e cea mai subțire în locul aglomerat.
‎Adică într-un loc plin de moarte.
‎Dacă ar fi să apară Sfâșietura,
‎ar apărea acolo unde bariera ‎este cea mai vulnerabilă.
‎Apoi m-am gândit că, ‎având în vedere că Alice vede călăi,
‎ar trebui să căutăm spânzurători.
‎E incredibil, John. De ce nu mi-ai spus?
‎Am vrut s-o fac singur.
‎Am vrut să fii impresionat de mine, ‎să mă remarci.
‎Te remarc, John.
‎Oare?
‎E doar o teorie.
‎Am vrut să fiu sigur ‎înainte să te deranjez.
‎Problema e că sunt zeci de spânzurători ‎în Londra.
‎Da. Dar numai una are formă de triunghi.
‎Tyburn!
‎A fost construită în formă de triunghi
‎ca să spânzure mai mulți oameni.
‎- Optzeci de mii au fost spânzurați. ‎- Asta e.
‎Trebuie să fie asta.
‎Adu-o pe Alice.
‎Nu vrea. Nu-i pot cere. Nu se simte bine.
‎Dar ai convins-o să meargă.
‎După ce i-ai promis că s-a terminat, ‎că plecați.
‎N-am avut de ales.
‎Te rog. Dă-mi opiul.
‎- Am nevoie! ‎- Termină povestea, dle Holmes.
‎Nu pot!
‎Termin-o!
‎Îmi amintesc…
‎Îmi amintesc acea noapte ‎de parc-a fost ieri.
‎Eram exact ca tine și prietenii tăi.
‎Mă simțeam așa bătrân, așa înțelept!
‎Dar eram doar copii.
‎Mormoloci în imensitatea apelor.
‎Fără să cunoaștem adâncimea oceanului.
‎Fără să știm ce pândea ‎în întunericul de dedesubt.
‎Aici este. Aici era spânzurătoarea.
‎LOCUL SPÂNZURĂTORII TYBURN
‎Nu e nimic aici.
‎Acolo. În copaci.
‎Sherlock.
‎Nu trebuie să dovedești nimănui ‎ce genial ești.
‎Ești genial așa cum ești.
‎Prin tine însuți.
‎Beatrice e a ta la fel ca Jessie.
‎Bine?
‎Ce vrei să spui?
‎Sfâșietura era mică.
‎Eu n-am văzut mare lucru prin ea.
‎Cum arăta?
‎Era însăși materia universului.
‎Alice.
‎Dacă se lărgește, ‎lumea se va curba și se va împături.
‎Puterile, ciudățeniile au început deja.
‎- Dă-i lista de incantații. ‎- N-am nevoie de ele.
‎Imediat ce a atins-o…
‎Am știut că o va lua.
‎Exploda de energie.
‎Am auzit-o trosnind ca jumările de porc.
‎- De ce n-ai oprit-o? ‎- Am vrut.
‎Am început s-o trag când se închidea.
‎Am apucat-o, ‎dar nu eram destul de puternic.
‎Apuc-o!
‎Am țipat la John s-o salveze. ‎Dar el m-a ținut pe mine.
‎Rezistă, Alice!
‎Nu, Sherlock!
‎Și apoi a dispărut.
‎Alice. Sfâșietura.
‎Ca și cum nu fusese nimic acolo.
‎Am auzit destul.
‎Ne-ai lăsat să credem că s-a înecat.
‎- C-a înnebunit. ‎- Îmi pare rău.
‎Dup-aia? Ne-ai abandonat pe amândouă?
‎Nu eram bine. Am făcut-o pentru voi.
‎Ai făcut-o pentru tine.
‎N-a trecut nicio zi
‎fără să mă gândesc la voi două.
‎Gândurile tale erau utile
‎când eram în adăpost, ‎bătute și snopite și scuipate!
‎Erau de mare ajutor când muream de foame,
‎întrebându-ne dacă să ne vindem ‎ca să trăim.
‎- Acum vreau să vă ajut! ‎- Crezi că vrem?
‎Uită-te în jur.
‎Ești acoperit de urină și vomă.
‎Mama avea dreptate.
‎Te crezi genial. ‎Trăiești pentru ca alții să ți-o spună.
‎Mama era de zece ori ‎cât vei fi tu vreodată.
‎Am făcut greșeli.
‎Dar Sfâșietura, ce s-a întâmplat ‎cu mama ta n-a fost vina mea.
‎În toți anii ăștia m-a bântuit un lucru.
‎Am încercat să mi-l scot din minte, ‎dar crește și iar crește…
‎De câte ori îl întreb, mereu are ‎un răspuns, reușește să mă liniștească.
‎- Despre ce vorbești? ‎- John Watson e un om
‎care a trăit toată viața ‎fără să fie inspirat.
‎Atunci, cum de a fost înzestrat ‎cu intuiția care ne-a dus la Sfâșietură?
‎Cum?
‎Nu, stai! Ți-am spus povestea.
‎Te rog. Dă-mi opiul.
‎Nu!
‎Nu e opiu.
‎E doar zahăr.
‎Mincinoasă nenorocită! ‎Meriți tot ce ți se întâmplă!
‎Nu vreau să-ți văd fața!
‎De ce eziți, băiete?
‎Ai venit aici să faci ceva, nu?
‎De ce n-o faci?
‎Am venit să-ți fac rău.
‎De ce să faci un lucru așa de oribil?
‎Îți spun eu de ce. Fiindcă hobby-ul tău ‎e să provoci suferință.
‎Să înțeleg că ești de la adăpost?
‎Dacă ți-am făcut rău, ‎probabil ai meritat-o.
‎Copiii învață dacă ești dur…
‎Nu mai sunt un copil, Vic. ‎M-am făcut puternic.
‎- Iar tu ai îmbătrânit. ‎- Ni se întâmplă tuturor.
‎Și ție, într-o zi.
‎Da, îmi pari cunoscut.
‎Mereu am reținut bine numele și fețele.
‎Cum mă cheamă, atunci?
‎Erai foarte mic când ai venit la noi, ‎din câte îmi amintesc.
‎Mama ta a venit din Glasgow.
‎Nu te-a vrut.
‎Greșit. Mama era țesătoare, ‎din Manchester.
‎A murit la naștere.
‎Tata m-a lăsat în seama ta ‎când s-a dus la luptă pentru imperiu.
‎- A murit în Crimeea. ‎- Da.
‎Asta-i povestea ‎pe care v-o spun mereu asistentele.
‎- Minți! ‎- Războiul din Crimeea a fost până-n 1856.
‎Oi fi tu prost, ‎dar mă gândesc că știi să numeri.
‎Era prostituată, din câte-mi amintesc.
‎N-ai fost primul ei copil la noi, ‎nici ultimul.
‎Nu mă cunoști!
‎Încerci să-mi intri în cap.
‎De parcă m-ai ține minte ‎din sute de copii!
‎Dacă chiar m-ai ști, ‎ți-ai aminti cum mă cheamă.
‎Cum mă cheamă, Vic?
‎Billy.
‎Te cheamă Billy.
‎Stăteai cu surorile.
‎Micuțul Bill.
‎Plângeai așa mult noaptea,
‎încât mă trezeau să mă ocup de tine.
‎De ce plângeai?
‎Fiindcă mama ta ‎era o curvă din Glasgow care nu te-a vrut?
‎Sau fiindcă tatăl tău a fost un client ‎care n-a știut că exiști?
‎Nu.
‎Ieși din casa mea, Micuțule Bill.
‎Altfel, îți dau eu motiv de plâns.
‎Am țipat la el ca o nebună.
‎Știu. Te-am auzit din stradă.
‎Ce jegos!
‎Îmi pare rău, Jess.
‎De ce-ți ceri iertare?
‎Că am insistat să-l vezi.
‎N-am mai fost niciodată ‎așa dezgustată de cineva.
‎De ce ești așa calmă? ‎Cum te poți controla?
‎N-a fost nevoie.
‎Nu-mi pasă de el.
‎- Cum adică? Cum? ‎- Nu știu.
‎Când eram mică, mi-am dat seama ‎că am pe cineva acolo.
‎Cineva care mă iubea ‎și avea grijă de mine.
‎Încă ai.
‎Te iubesc, Bea.
‎Uite, știu că e un dobitoc.
‎Dar sunt de acord cu el într-o privință.
‎Watson știe mai multe decât dă de-nțeles.
‎Nu m-ar mira să fie el răspunzător.
‎Și o s-o dovedesc.
‎Și o să-i pun capăt.
‎Bea.
‎Nu-ți irosi energia urându-l pe Sherlock. ‎Nu merită.
‎E doar un om îmbătrânit ‎și distrus, blocat în amintirile lui.
‎Unde e Jessie?
‎Departe de tine.
‎Cum te simți?
‎Puțin mai aproape de cum sunt eu.
‎Puteam fi mai bun pentru mama ta.
‎Dar am iubit-o.
‎Am iubit-o mult.
‎Trebuie să crezi asta.
‎Cred.
‎Ceaiul ăsta…
‎Nu e la fel ca cel de dinainte, nu?
‎Nu.
‎De vreme ce e un nou tip de ceai, ‎iar ieri a fost duminică…
‎dna Hudson l-ar fi putut cumpăra
‎doar din Piața Lanes.
‎Cunoscând-o, ar fi cumpărat ‎cel mai ieftin ceai,
‎dar, ca să nu pice prost, l-a luat ‎pe următorul cel mai ieftin. Adică Ceylon.
‎CEAI DARJEELING
‎Ceylon. Corect.
‎Sigur ai fi vrut să n-o cunoști.
‎Ultimii zece ani ‎din viața mea au fost un iad.
‎Dar aș mai trăi așa încă 100 de ani ‎pentru încă o secundă cu ea.
‎Viața nu trebuie să fie lipsită de durere.
‎Bucuria și suferința ‎dansează împreună în noapte.
‎Nu te ascunde niciodată de ele.
‎Bea? E totul în ordine?
‎Lasă-mă să-ți văd corpul.
‎- Beatrice… ‎- Arată-mi.
‎Vreau să-l văd.
‎Dă-ți jos cămașa.
‎Nu vreau să-ți mai ascunzi corpul de mine.
‎E prea frumos să fie ascuns.
‎Gata cu ascunsul?
‎Gata cu ascunsul.
‎Subtitrarea: Iulia Rolle