Ingen har vel klart å nå dem-
- siden de havnet rett i Tyfon 2s vei?
Nei, og så ble de rammet direkte av tyfon 3, 4, 5 og 6.
Ingen vet om de 6000 innbyggerne er i god behold.
Journalister har blitt sendt dit, men ingen har hørt noe.
Vel, Kurouzu er rett bak denne tunnelen.
Klampen i bånn! Tornado!
Går det bra? Herr Sakagami? Herr Endo?
Hva skal jeg gjøre? Jeg må tilkalle hjelp.
Luften føles ladet.
Er det innbilning, eller lager pusten min spiraler?
Hvorfor er det ingen her? Hvorfor er det så stille?
Forårsaket tyfonene disse skadene?
Det er et nyhetshelikopter.
En malstrøm?
- Gjem deg. - Sakte.
Kurouzu barneskole i sikte! Forbered angrepet!
- Mottatt! - Kombiner!
Ser gøy ut. Kanskje jeg også blir med Sommerfuglgjengen.
Aldri i livet! Mange døde da de prøvde å herme etter dem.
- Sommerfuglgjengen? - Bare skurker...
...som utnytter kaoset for å herje fritt.
Tusen takk. Dere hjalp meg virkelig.
Ingen årsak. Oi, du er jo skadet!
- Klarer du å gå? - Ja da.
- Er du frivillig? Kom du nettopp? - Mitsuo, gå saktere.
Nei, jeg er reporter for Toyo TV. Jeg er Chie Maruyama.
- Toyo TV? - Demp deg.
Jeg syntes du så kjent ut.
Mitt navn er Kirie Goshima. Dette er broren min - Mitsuo.
Vi var ute og lette etter forsyninger.
Hvis noen i byen beveger seg for fort,-
- vil det umiddelbart utløse en virvelvind.
Det kan være knyttet til energien fra de seks tyfonene-
- som ble sugd ned i den dammen.
Den kalles Øyenstikkerdammen, den med malstrømmen.
Hva? Sugde dammen opp tyfonene?
Ingen vet det sikkert.
Det er derfor vi må være trege som snegler.
De kan til og med utløses av for tung pusting.
Rene sommerfugleffekten.
En sommerfugls vingeslag kan utløse en storm et annet sted i verden.
Uansett, la oss dra hjem til oss.
Vi må behandle sårene dine.
Kom inn.
Klem dere inn litt!
Se, det kommer flere folk. Det er stappfullt her! Stikk!
Men vi bodde jo her før dere kom hit!
- Velkommen hjem. - Har du med deg en gjest?
Galskap. Spiralene har gjort byen gal.
Jeg er lei av sytingen din!
Galskap. Galskap...
Hva sier du?! Ut herfra!
Shuichi. Går det bra, Shuichi?
- Vi har mer plass nå. - Ikke slipp dem inn igjen!
- Hva gjør vi nå? - Vi må lete etter et annet hus.
Alle er fulle.
Vi må bare lete. Det er for farlig her ute med virvelvindene.
- Vi må forlate denne byen. - Ja, vel...
Alle sier at det ikke er noen vei ut herfra.
Jeg vil bli her og fortsette med keramikken min.
Jeg vil fikse ovnen min og perfeksjonere spiralkunsten min.
Og da trenger jeg leire fra Øyenstikkerdammen.
Det går jo ikke! Øyenstikkerdammen er en enorm malstrøm nå!
Galskap. Alt er galskap.
Vi har nesten nådd slutten. Denne byen blir snart til en spiral.
Nettopp, den kommer til å bli en spiral.
Ikke rop!
Hva er det der?
Sneglepersoner. Flere og flere i det siste.
Noe lukter godt.
- Jeg lukter grillet kjøtt. - Mitsuo.
- Det er gjengen fra tidligere. - Mitsuo!
Denne er grillet.
De spiser sneglefolk.
Vil du ha litt, gutt? Escargot er nydelig.
Escargot? Men de har jo vært mennesker!
Hva? Mennesker?
Det spiller ingen rolle. Hva sier dere, vakre damer?
Vil dere bli med oss? Dere får spise som dronninger.
Vi vil ikke bli med i Sommerfuglgjengen.
Vi sluttet å kalle oss det for lenge siden.
Vanlig nektar holder ikke lenger.
Vi er den kjøttetende Øyenstikkergjengen nå.
- Og vi er store øyenstikkere. - Ikke små øyenstikkere.
Ikke rør disse jentene.
Ikke bland deg, gamle mann. Hvis du bryr deg om livet ditt.
Ikke rør dem, sa jeg!
- Far! - Kjære!
Hva har dere gjort?
De dro uten oss. Skal vi følge etter?
Løp!
- Kirie! - Chie!
Samle dere og følg etter dem!
- Samle dere og følg etter! - Mottatt!
Ja.
Chie, se!
Det er Øyenstikkerdammen! Vi blir dratt mot den!
Vi blir sugd inn!
- Hvem i helvete er det? - Tilbake!
- Shuichi. - Galskap. Galskap...
Pass på hvor du går.
En virvelvind! Ned!
Vi mistet noen til.
- Folkens! Går det bra? - Ja, det går bra.
Jeg kom hit som frivillig for fem dager siden.
Jeg kom hit for fire dager siden-
- for å lete etter slektninger, men det er håpløst.
Vi har prøvd å forlate byen om og om igjen, men ingenting fungerer.
Hvor vi enn går, havner vi der vi begynte.
Det er som om selve rommet her er forvrengt.
Hvor langt man enn går, ser man aldri noen utgang.
Til slutt blir tunnelen forvrengt.
Jeg gled nesten ned i mørket som strakte seg ut nedenfra.
- Vi ble nødt til å snu. - Du tuller.
Vi har tenkt på å flykte til havs også.
Tyfonene knuste båtene, så vi bygde en flåte.
Men akkurat da så vi en annen gruppe dra ut med sin egen flåte.
De ble svelget av en stor malstrøm som bare dukket opp.
Rett foran oss.
Vi kan ikke flykte. Men vi er kanskje de heldige.
Ja, noen har vært gjennom ting-
- som var så ille at de ble gale.
Forresten, hvor kom dere fra?
Alle rekkehusene er fulle,-
- og mamma ble skadet i en virvelvind,-
- så vi skal bo her inntil videre.
Hvordan går det, mamma? Gjør det vondt?
Det går bra. Fant du pappa?
Vi lette overalt, men fant ham ikke.
Jeg visste det. Han døde da virvelvinden tok ham.
Ikke vær redd, mamma. Han må være trygg et sted.
Dette stedet er farlig. Kanskje det er et ledig rom et sted.
La oss dra og lete.
Det er rart. Selv betongbygninger er nær kollaps,-
- så hvordan kan de vaklevorne rekkehusene stå?
Ja, og de ble bygget for lenge siden.
- Hvor mange er det? - Jeg har aldri talt...
...men det er noen midt i byen og mange flere i utkantene.
Noen av husene i utkantene må ha ledige rom.
Men siden vi må gå så sakte, er vi ikke der før kvelden.
Akkurat, vi har ikke presentert oss. Jeg er Tanizaki.
- Hei, Takemoto. - Hyggelig å møte dere.
Vi møtte de bak oss i byen. Vi er alle utslitte.
- Jeg har vondt i ryggen. Ta en titt. - Ryggen?
Han har begynt å mutere. Han blir nok snart en snegleperson.
Hvorfor blir så mange av oss plutselig til sneglepersoner?
Hvordan skal jeg vite det? Kanskje fordi vi beveger oss så sakte.
Så sakte at spiralforbannelsen tar oss igjen.
- Kanskje vi blir de neste. - Hva er det du sier?
- Se på min nå! - Ikke noe. Hva med min?
Togawa, du har spiralmerker på din.
- Tuller du? - Ikke snakk så høyt!
Vi må finne et rekkehus som ikke er fullt.
Vi vet ikke engang hva som gjør folk til snegler!
Er det tryggere i et rekkehus?
Forsvinner spiralmerkene inne i huset?
Jeg vet ikke, men vi vet at de er de tryggeste stedene i byen.
Vær så snill, slipp oss inn!
De sier at du blir til en snegle ute! Hjelp oss!
Det er fullt. Prøv et annet sted.
Vær så snill, slipp meg inn! Jeg blir til en snegle!
Stikk! Jeg bryr meg ikke om hva du blir til!
Din drittsekk! Jeg skal komme meg inn!
Ok, vi hjelper til.
- Alle samtidig nå! - Den er åpnet!
- De jævlene! - Ta den!
Nå! Angrip!
Vi pakket den inn! Gå inn!
- Hva i...? - Jeg sa jo at det er fullt.
Flere og flere snek seg inn, og se hva som skjedde.
På grunn av all dyttingen ble kroppene våre viklet sammen-
- og nå kan vi ikke engang komme oss ut selv.
Hva tror du de gjør?
De prøver å beskytte kroppene sine med de løse plankene.
De vil utvide huset.
- Utvikler de rekkehuset? - Jepp.
- Kan vi bygge noe ved siden av? - Hva, vil du bli her for godt?
Vi burde tenke på rømningsveier først!
Selv om vi kommer oss inn,-
- blir det et helvete om vi blir til et av de monstrene.
Ned!
Det er allerede et helvete! Vil du heller dø i en virvelvind?
- Jeg skal se etter en utvei! - Ja, det må finnes en utvei!
Se der! Redningsskip!
- De er her for å redde oss! - Er ikke det flott, Kirie?
Vi må si det til moren din og Mitsuo.
Men hvis jeg ikke finner pappa...
Er dette alt vi har igjen? Det blir vi ikke mette av.
Folkens, det er kjøtt her!
- Kjøtt? - Det er sneglepersonkjøtt.
Øyenstikkerne må ha lagt det igjen.
Sneglepersoner... Kaller vi dem kjøtt nå?
Men... vi har vel ikke noe valg? Under omstendighetene.
Hadde jeg visst at det var så godt, hadde jeg spist en før.
Når Okamoto er forvandlet, tilbereder vi ham også.
Best at dere spiser også. Ellers overlever dere ikke.
Det er ikke et menneske lenger! Kom igjen!
Shuichi.
Brakken er borte.
- Å nei! - Søs...
- Mitsuo! - Søs!
Var dere i en virvelvind? Hvor er mamma?
- Hun fløy sin vei! - Hva sier du?!
Kirie, ryggen til Mitsuo!
Kommer vi oss ut av byen før han blir forvandlet,-
- blir han normal igjen!
Så kommer jeg tilbake og leter etter mamma og pappa.
Hvordan? Du kommer deg ikke gjennom tunnelen eller havet.
Hva med fjellene? Kanskje det er en fjellsti ingen har prøvd.
Det er nytteløst. Vi har allerede blitt merket av spiralen.
- Det er bedre enn å bare snakke. - Ja, la oss gjøre det.
Det er nytteløst.
Søs, ryggen min klør noe voldsomt.
Vi er snart ute av byen. Du vil føle deg bedre da.
Rekkehusene er sentrert rundt Øyenstikkerdammen.
Se der!
Noen bygger på rekkehuset der nede og utløser virvelvinder.
Vent litt. Er det ikke herr Tanizaki?
Hei, prøver dere å komme dere ut?
Jeg skal gjøre ferdig tilbygget innen dere kommer tilbake!
- Hvor langt går denne stien? - Jeg er trøtt.
Merkelig, vi burde ha kommet fram til veien for lenge siden.
Det virker som om flere har vandret inn i byen.
- Herr Takemoto, hvordan kom du hit? - Jeg kan spørre deg om det samme.
Vi prøver å komme oss ut av byen.
Vi burde snart nå veien som fører til nabobyen.
Veien er den veien, ikke sant?
Vi så dere gå opp mot fjellene, og vi fulgte etter!
Alle veiene i denne byen går i sirkler!
- Vi kommer oss aldri ut herfra! - Ro deg ned!
La oss fortsette og se.
Pokker, det er som om vi går i ring.
- Hvordan smaker de rå, mon tro? - Det høres godt ut.
- Han gjemte seg i skallet! - La oss knuse det.
Vent! Visste dere at det finnes insekter som spiser snegler slik?
- Det holder! - Ikke spis alt!
- Kirie, la oss dra. - Å, ja.
Spiralen har tatt dem.
- Jeg lurer på hvor vi er. - Jeg aner ikke.
Jeg sa jo at det ikke var noen utvei. Vi er merket av forbannelsen.
Man kan se på stubben hvilken vei nord er.
Shuichi, kom tilbake!
Det er pappa!
Ro deg ned! Du innbiller deg det!
Det føles nesten som om tiden renner ut.
Vi beveger oss i sakte film, og den etterlater oss.
- Hvorfor flykter dere fra oss? - Vi flykter ikke...
- Hvorfor er guttens rygg så hoven? - Det er bare ryggsekken hans.
- Han må være trøtt. Jeg bærer ham. - Greit.
Greit.
Jeg er så sulten.
Er det noen snegler her?
Selvfølgelig ikke. Ikke i fjellene.
Jeg visste det!
- Hvordan skal vi spise ham? - Løp!
Mitsuo, kan du krype ned klippen?
Du kan, ikke sant?
Gjør det, da!
Stikk! Ellers slår jeg til deg!
Stikk! Du må skynde deg!
Jeg kommer tilbake. Jeg lover.
- Prøver dere å dumpe oss igjen? - Gi meg sneglen!
- Vil du spise denne rå også? - Selvsagt!
Husker du da vi spiste Okamoto? Hvordan det var å sluke rått kjøtt?
Den følelsen!
- Den har tatt dem. - La oss dra tilbake til byen.
Dette er ikke Kurouzu. Vi har endt opp på et rart sted.
- Nei, dette er Kurouzu. Se på det. - Rekkehus?
De har bygget på rekkehusene i begge ender.
Men de hadde jo nettopp begynt da vi gikk.
Det har kanskje gått lang tid mens vi vandret i fjellene.
Hvordan passer de så perfekt sammen?
Det er som om de var laget for å bygges ut i spiralform.
Eller så fantes det et enormt rekkehus i spiralform en gang.
Det forfalt gradvis gjennom årene,-
- og alt som var igjen var spredte rester.
Kanskje dette er en rekonstruksjon av den opprinnelige byen.
Jeg går inn og leter etter mamma og pappa.
Dere to prøver å finne en vei ut, så møtes vi senere.
Ikke vær dum, Kirie. Vi skal hjelpe deg å finne dem.
Spiralens hjerte...
Jeg vil løse mysteriet om spiralen selv.
- Herr Tanizaki! - Å, det er deg.
Det er mange år siden. Du har ikke blitt eldre.
- Er det mange år siden? - Det er det.
Vi har tettet noen åpninger med betong-
- og restene av gamle jordvoller,-
- så det er en labyrint.
Men tilbygget er snart ferdig.
Beboerne jobber på rekkehusene innenfra.
De er flinke arbeidere.
Jeg leter etter foreldrene mine. De svevde vekk i en virvelvind.
- Faren min er keramiker. - Keramiker, sier du?
Jeg har hørt om et keramikerpar nede ved Øyenstikkerdammen.
- Mener du det? - Ja, jeg har aldri møtt ham...
...men han maser visstnok om at "keramikk er spiralkunst".
- Jeg visste det, de er i live! - Fantastisk, Kirie!
Tusen takk, herr Tanizaki.
- Jeg drar dit nå. - Jeg skjønner.
Men jeg tror ikke det blir lett å komme seg dit.
Selv ikke jeg har vært der.
Jeg lurer på om hele spiralen er full av folk.
Er det en rekonstruksjon av den første byen,-
- hvorfor bygde de den da?
Det er mulig at dette har skjedd om og om igjen siden oldtiden.
Dette stedet kan bli rammet av spiralforbannelsen-
- hvert eller annethvert århundre.
Og hver gang bygger beboerne opp spiralbyen igjen.
Men ville man ikke snakket om det i så fall?
Kanskje det skjedde noe som brøt tradisjonen på et tidspunkt.
Alle som kunne ha bevart minnet, forsvant kanskje samtidig.
- Hvor er vi? - Jeg orker ikke å gå mer!
Se.
Noen blir kremert et sted.
Vi kan bruke den som landemerke. Skynd dere før røyken forsvinner!
Det er en åpning! Skynd dere, den lukkes snart!
- Chie! - Kirie...
- Chie! - Vi er sammenkoblet!
Vi koblet oss nettopp sammen!
- Her også! - Alle rekkehusene er forbundet!
- Dette er Øyenstikkerdammen. - Jeg går.
Mamma og pappa er her nede. Det vet jeg.
- Vi går begge to. - Greit.
Kom igjen.
La meg bli med deg!
Det må være noe fantastisk der nede!
- Slipp meg! - La meg bli med deg!
Slutt!
Shuichi!
Det er over...
Det var en stor ruin som ikke lignet noe jeg hadde sett før.
Med et blendende lys, som jeg hadde sett i spiraltrappen.
Det ble skapt av spiralene.
Rundt meg var det et hav av mennesker.
De må ha kommet fra rekkehuset over.
Og nå stirret alle som hypnotiserte på spiralene.
Shuichi? Shuichi!
Det er nesten som om de smelter sammen med ruinene.
Mamma, pappa...
- Jeg visste at dere var her. - Kirie...
- Shuichi!
Kirie, se på ruinene.
Dette var sannheten bak forbannelsen.
Den virker nesten levende.
Ja, og jeg tror den har sin egen vilje.
Spiralene trekker blikket til de som ser dem, mot midten.
Uansett hva formålet med bygningen var,-
- er ruinene nå instinktive og tiltrekker seg levende ovenfra,-
- siden hvert nye århundre bare gjør den mer sulten.
Shuichi, hva vil skje med oss nå?
Jeg kan ikke motstå spiralforbannelsen lenger.
Kirie...
Gjør det du må for å komme deg ut herfra.
Noe sier meg at forbannelsen snart har gått sin gang.
Jeg orker ikke å motstå den lenger heller.
Jeg blir her med deg.
Og med det-
- var spiralforbannelsen som rammet byen vår, over.
Vår skumle by forvitrer og faller i grus med tidens gang.
Og så gjenfødes den som en ny by.
Og kanskje...
...kan dens innbyggere leve lykkelig.
Eri! Velkommen hjem.
Du, Satoshi...
Kan vi ikke forlate byen sammen?
Ja, helt til disse ruinene-
- våkner fra søvnen nok en gang.
Tekst: Joakim Brekke Iyuno