Nihče ju ne dobi, odkar jih je zadel drugi tajfun?
Ne. Potem so jih zadeli še tretji, četrti, peti in šesti tajfun.
Nihče ne ve, kakšne so razmere in kako je s 6000 prebivalci.
Od poročevalcev za zdaj ničesar.
Za predorom bova v Kurouzu.
Hitreje! Tornado!
Ste v redu?
Sakagami, Endo...
Kaj naj naredim? Moram po pomoč.
Kot da je nekaj v zraku.
Si domišljam ali se moj dih vrtinči v spiralah?
Kje so vsi? Zakaj je tako tiho?
Je to posledica tajfuna?
Novinarski helikopter.
Vrtinec?
V kritje! - Počasi.
Ja! Pred nami je osnovna šola, pripravite se na napad!
Sprejeto! - Vsi kot eden!
Videti je zabavno. Lahko bi se pridružil tolpi Metuljev.
Da ti ne pride na misel! Mnogi so umrli, ko so jih posnemali.
Tolpa metuljev? -Postopači, ki jim je to izgovor za divjanje.
Hvala. Vaša dolžnica sem. - Malenkost.
Poškodovana si. Lahko hodiš? - Ja.
Si ena tistih prostovoljcev? - Mitsuo, hodi počasneje.
Ne, poročevalka za Toyo TV sem. Chie Maruyama.
Toyo TV? - Tišje. -Zato si mi zdiš znana.
Jaz sem Kirie Goshima. To je moj brat Mitsuo.
Iskala sva živila.
Vsak nagel gib bo povzročil vrtinec.
Mestece verjame, da je to povezano
z energijo šestih tajfunov, ki jih je vsesalo tisto jezero.
Tisto z vrtincem? Jezero kačjih pastirjev.
Jezero je vsesalo tajfune? -Nihče ne ve zagotovo, kaj se je zgodilo.
Zato se vlečemo počasi kot polži.
Celo dih ga lahko sproži. Zato govori tiho.
Kot učinek metuljevih krilc, ki lahko nekje na svetu povzročijo nevihto.
Vrnimo se v zavetišče, da si oskrbimo rane.
Tu smo. Vstopi.
Umakni se malo. - Miruj.
Še več ljudi. - Ni prostora. Ven!
Ni pravično. Tu sva stanovala pred vami.
Dobrodošla nazaj, dragica. - Gostjo si pripeljala?
Vse je ponorelo. Zaradi spiral je ves kraj znorel.
Dovolj mi je tvojega momljanja, fant!
Ponorelo. Vse je ponorelo.
Dovolj mi je! Marš ven!
Shuichi! Si cel?
Zdaj je več prostora!
Kaj bomo zdaj? - Poiskali bomo drugo zavetišče.
Ni jih več. Vsa so polna.
Iskati moramo naprej. Zunaj je zaradi vrtincev prenevarno.
Čim prej moramo iz tega kraja.
Ja, samo... - Vsi pravijo, da ni izhoda.
Rad bi ostal tukaj in spet lončaril.
Rad bi obnovil peč in izpopolnil svojo umetnost.
Obvladal umetnost spirale. Za to pa potrebujem glino iz jezera.
Nemogoče. Jezero se je spremenilo v velikanski vrtinec.
Ponorelo. Vse je ponorelo.
Bliža se konec. Ta kraj se bo spremenil v spiralo.
Verjemite mi, postal bo spirala.
Ne vpij! - Kaj je to?
Ljudje-polži. Vse več jih je.
Nekaj diši. Kot žar. - Mitsuo.
To je tista tolpa.
Mitsuo.
Ta je pečen.
Jedo ljudi-polže.
Mali, boš polža?
Polža? Nekoč so bili ljudje kot mi. - Ljudje so bili?
Koga briga. Bosta, damici?
Pridružita se nam. Gostija bo kraljevska.
Nočemo se pridružiti vaši Metuljevi tolpi.
Že dolgo nismo več Metuljeva tolpa.
Nektar ni več zadosti.
Zdaj smo mesojeda tolpa Kačji pastir.
Jumbo kačji pastirji. - Ne M kačji pastirji.
Stran od njih! - Spokaj, stari, če bi rad ostal živ.
Stran, sem rekel!
Ne! Oči! - Dragi!
Kaj si naredil?
Zapustil nas je. - Ujeti ga moramo.
Gremo!
Kirie! - Chie!
Dve ženski pred nami bežita! - Vsi skupaj in za njima! -Zmenjeno!
Chie, sledi mojemu prstu!
Jezero. Tornado nas vleče proti jezeru! Posesalo nas bo!
Kakšen hudič je to? Nazaj!
Shuichi?
Ponorelo. Vse je ponorelo.
Počasi. - Hodi počasi.
Vrtinec! Dol!
Še nekaj smo jih izgubili.
Ste celi? - Ja. Nikomur ni nič.
Pred petimi dnevi sem prišel sem kot prostovoljec.
Jaz pa pred štirimi, da bi našel svojce, s katerimi sem izgubil stik.
A očitno ni upanja. - Poskušamo zbežati, a ni izhoda.
Kamorkoli bomo šli, bomo končali tukaj. Kot da teče cesta v krogu.
Celo večnost sem hodil po predoru. Ni bilo konca.
Vodil je v krog.
Postalo je tako hudo, da sem skoraj zdrsnil v temo.
Moral sem se obrniti nazaj.
Ojoj.
Hoteli smo uiti po morju, a je tajfun razbil vse ladje.
Naredili smo splav.
Kmalu smo zagledali še eno skupino na splavu.
Nenadoma jih je pogoltnil vrtinec.
Pred našimi očmi.
Ni izhoda. Ampak kdo ve, mogoče bomo imeli srečo.
Res je. Nekatere je huda travma pognala v blaznost.
Od kod ste prišli vi?
Vse hiše v vrsti so zasedene. Vrtinec mi je poškodoval mamo, nepokretna je.
Za zdaj smo tu.
Mama, te še boli? - V redu sem.
Si našla očeta? - Povsod sva ga iskala, a zaman.
Vedela sem. Vrtinec ga je odnesel in ubil.
Ne boj se, gotovo je kje živ in zdrav. -Tu ni varno.
Mogoče je v kateri od hiš kaj prostora. Razglejmo se.
Ne razumem. Celo betonske zgradbe so nestabilne.
Kako te hiše v vrsti še stojijo?
Ja. In zgradili so jih že zdavnaj.
Koliko jih je? - Nikoli nisem štela.
Nekaj jih je v središču, nekaj več v predmestju.
Mogoče je v bolj oddaljenih prostor.
Če bomo tako počasi hodili, pred temo ne bomo prišli tja.
Nisva se predstavila. Jaz sem Tanizaki. - In jaz Takimoto.
Me veseli.
Druge v mestecu sva srečala že pred urami. Izčrpana sva.
Z mojim hrbtom je nekaj narobe. Lahko pogledaš?
S hrbtom?
Preobrazba se je že začela. Kmalu bo postal človek-polž.
Zakaj se mnogi kar naenkrat spreminjajo v ljudi-polže?
Mogoče, ker se tako počasi premikamo.
Tako počasi, da nas prekletstvo spirale dohaja.
Mogoče smo naslednje žrtve.
Kako to misliš? - Poglej me. -Nič ti ni.
Pa jaz?
Togawa, na hrbtu imaš spiralo. - Reci, da se šališ! -Tišje!
Ni pomembno. Hitro moramo najti bivališče.
Ne vemo, zakaj se ljudje spreminjajo v ljudi-polže.
Zakaj misliš, da je notri varneje?
Misliš, da bo ta spirala notri izginila?
Kako naj vem? Vemo pa, da je to najvarnejši kraj v mestecu.
Prosim, odprite nam. Zunaj se bomo spremenili v polže.
Izginite. Ni prostora. Pojdite drugam.
Ne morete tako!
Rotim vas, že zdaj se spreminjam v polža.
Spelji se. Briga me, v kaj se spreminjaš.
Bolan si! Prišel bom noter, zlepa ali zgrda. -Tako je!
Mi tudi! - Noter gremo!
Odprlo se je.
Prasci! - Pihajte!
Gremo! - Skupaj!
Uspelo nam je! Noter!
Kaj se dogaja?
Rekel sem, da ni prostora.
Stražili smo, a so ljudje kar vstopali. Zdaj pa poglejte!
V gneči so se naša telesa tako prepletla, da ne moremo več narazen.
Kaj počnejo?
Izpostavljena telesa zakrivajo z deskami.
Hišo hočejo razširiti.
Širijo hišo v vrsti? - Ja. Mogoče jo lahko dozidamo.
Čakaj, Tanizaki. Nameravaš ostati tukaj?
Razmislimo, kako pobegniti.
Tudi če pridemo v hišo,
nas čaka pekel, če se spremenimo v eno teh pošasti.
Dol!
V peklu smo že! Bi raje tu umrl ali ostal živ v hiši?
Samo stran hočem. - Prav ima. Gotovo je kje izhod.
Poglejte!
Reševalne ladje.
Končno so nas prišli rešit.
Super, Kirie. Sporočiti moramo tvoji mami in Mitsuu.
Nismo še našli mojega očeta.
Samo to je ostalo? Premalo, da bi se nasitili.
Tu je meso.
Meso?
To je meso ljudi-polžev. Gotovo ga je pustila tolpa.
Meso ljudi-polžev. Zdaj jih imenujemo meso.
Vendar nimamo izbire.
Dobro je. Škoda, da ga nismo jedli že prej. -Ja.
Takoj ko se bo Okamoto spremenil v polža, ga bomo skuhali.
Jejte, sicer ne boste preživeli.
Niso več ljudje.
Jejte!
Shuichi...
Zavetišča ni več.
Kaj se je zgodilo?
Sestrica. - Mitsuo!
Tukaj sem.
Te je posesal vrtinec? Kje je mama?
Odnesel jo je vrtinec. - Kaj si rekel?
Kirie, počakaj. Poglej Mitsuov hrbet.
Če pridemo iz mesteca pred preobrazbo, bo gotovo spet postal človek.
Ko bo na varnem, se bom vrnila po starše.
Toda kako? Predor in morje sta nevarna.
Obstajajo še gore. Mogoče obstaja še neodkrita gozdna pot.
Nima smisla. Neusmiljeno prekletstvo spirale nas je že zadelo.
Prav imaš. Bolje to, kot da sedimo in čakamo.
Ja. Izberiva smer.
Nima smisla.
Sestrica, hrbet me grozno srbi.
Še malo, pa bomo iz mesteca. Potem ti bo gotovo bolje.
Hiše v vrsti obkrožajo Jezero kačjih pastirjev.
Poglejte!
Nekdo popravlja tisto hišo. - In dela vrtince!
Je to... Ni to Tanizaki?
Kam bežite? Še preden se vrnete, bom razširil hišo!
Kako daleč gre ta steza?
Utrujen sem.
Čudno. Že zdavnaj bi morali priti do ceste.
Prišleki, ki so zašli v mestece.
Takemoto. Kako ste prišli sem?
Pa vi? - Radi bi prišli iz mesteca.
Ta steza sicer vodi čez gore do sosednjega kraja.
Kako? Cesta je v tisti smeri.
Videli smo, da greste na goro, zato smo šli za vami.
Vse ceste vodijo v krog. Nikoli ne bomo prišli ven!
Pomiri se. Pogledat gremo, kar je pred nami.
Presneto. Kot da brez konca hodimo v krogu.
Jejmo. Kakšni neki so surovi? - Rekel bi, da slastni.
Skril se je v hišico. - Prepočasen si. Razbijmo ga!
Čakaj. Veste, da nekateri žužki jedo polže takole?
Dovolj! - Ne pojej vsega!
Kirie, pojdimo stran. - Ja.
Spirala jih je dobila.
Veste, kje smo ali kako daleč je še? - Ne vem.
Rekel sem vam, da ni izhoda.
Prekletstvo nas je zaznamovalo.
Letnice kažejo na sever.
Shuichi, vrni se k nam.
Oči. To je moj oči!
Pomiri se, ni resničen.
Kot bi nam čas polzel skozi prste.
Kot da je vse upočasnjeno.
Zakaj bežite pred nami?
Ne bežimo...
Zakaj ima fant tako otekel hrbet?
To je nahrbtnik.
Videti je utrujen. Nesel ga bom.
Dovoli meni. - Hvala.
Zelo sem lačen. Je tu kaj polžev?
Ne. Kaj bi iskali v gorah?
Vedel sem. - Kako ga bomo pojedli?
Bežimo!
Mitsuo, boš lahko zlezel po pečini dol?
Zmogel boš.
Pojdi.
Iti moraš. Udarila te bom! Pojdi!
Hitro!
Vrnila se bom pote, obljubim.
Spet bežite pred nami? - Dajte nam tega polža.
Tudi tega bi pojedel surovega? - Jasno.
Se spomnite, kako je bil Okamoto okusen?
Zlezli smo mu v hišico in pojedli mehka lička in ljubek obražček.
Slastno je bilo!
Spirala jih je preklela. - Za zdaj se vrnimo v mestece.
To ne more biti Kurouzu.
Gotovo smo v kakšnem drugem kraju pod prekletstvom spirale.
Je Kurouzu.
Hiše v vrstah?
Razširili so jih. Na obeh koncih so gradili navzven.
Kako je to sploh mogoče? Ko smo odšli, so jih komaj začeli širiti.
Kot si rekla. Ko smo tavali po gorah, nam je čas res polzel skozi prste.
Kako se lahko tako tesno stikajo? Kot da so povezane v obliko spirale.
Mogoče je obratno.
Mogoče je nekoč davno obstajala ena spirala.
Skozi leta je propadala, dokler niso ostale samo ruševine.
To je pravzaprav izvirno mesto.
Vstopiti moram, da poiščem mater in očeta.
Vidva poiščita izhod. Prišla bom za vama.
Ne bodi smešna, pomagala ti bova.
Srce spirale...
Rad bi rešil uganko spirale.
Tanizaki!
Vi ste, otroci. Koliko časa je že minilo?
Niti malo se niste postarali. - Čakaj. Koliko časa je minilo?
Leta. Nekaj vrzeli je še, uličic, zazidanih z betonom,
in ostankov starega obzidja, zato je to pravi labirint.
Toda širjenje bo kmalu končano.
Prebivalci širijo hiše od znotraj navzven.
Pridni so, moram priznati.
Veš, kje so moji starši?
Odnesel jih je vrtinec.
Moj oče je lončar. - Lončar?
Slišal sem za par ob jezeru, ki se še ukvarja z lončarstvom.
Resno? - Ja.
Nisem ju spoznal. On ves čas ponavlja,
da je lončarstvo umetnost spirale.
Vedela sem. Živa sta! - To je čudovito, Kirie.
Hvala, Tanizaki. Takoj grem tja. - Srečno.
Bi me pa presenetilo, če bi kraju sploh prišla blizu.
Še jaz nisem bil pri Jezeru kačjih pastirjev.
Kdo ve, ali je cela spirala polna ljudi.
Če je to Kurouzu v svoji izvirni obliki,
zakaj so takratni ljudje to zgradili?
Možno je, da se odtlej to redno ponavlja. -Ja.
Mogoče vsako stoletje ali vsakih nekaj stoletij
prekletstvo spirale zajame svoje območje.
In vsakič prebivalci spet dobijo svojo izvirno obliko.
Ne bi bilo to kje zapisano, če je res?
Mogoče je kaj prekinilo tradicijo.
Mogoče so vsi, ki bi ta spomin prenesli naprej, izbrisani.
Kje smo? - Ne morem več hoditi.
Poglejte.
Nekoga sežigajo.
Lahko nam je vodič. Pohitimo, preden zbledi!
Odprtina! Hitro, preden se zapre!
Ne, Chie! Chie!
Kirie... - Chie!
Strnilo se je! - Strnilo se je!
Tukaj tudi! Zdaj je vse strnjeno!
To je bilo pod Jezerom kačjih pastirjev.
Noter grem.
Mama in oče sta spodaj, preprosto vem.
Oba greva.
Prav.
Pridi.
Pelji me s sabo. Spodaj gotovo čaka kaj spektakularnega.
Pusti me! - Vzemi me s sabo!
Pusti jo!
Shuichi!
Ne morem se držati...
Velikanska ruševina. Česa takega še nisem videla.
Svetloba je bila slepeča. Videla sem jo na spiralnem stopnišču.
Ustvarjale so ga te spirale.
Obdajalo me je morje ljudi.
Gotovo so prišli iz hiše nad njimi.
Zdaj so prepadeni strmeli v spirale.
Shuichi.
Shuichi, si tu?
Kot da so postali eno z ruševinami.
Mama. Oče.
Upala sem, da vaju bom našla tu.
Kirie.
Shuichi.
Kirie.
Ozri se okrog. Vse te ruševine...
To je bilo tisto.
To je resnica za prekletstvom.
Videti je skoraj, kot bi bilo živo.
Mislim, da imajo svojo voljo.
Spirale vlečejo pogled opazovalca proti središču.
Karkoli so že starodavni graditelji nameravali s to gradnjo,
te ruševine imajo zdaj lastni nagon.
Mamijo nič hudega sluteče ljudi,
ko v rednih časovnih razmikih stradajo.
Če je tako, Shuichi, kaj bo zdaj z nami?
Ne morem se več boriti proti prekletstvu spirale.
Kirie, naredi vse, da boš prišla ven.
Nekaj mi pravi, da se prekletstvu bliža konec.
Tudi jaz nimam več moči za boj.
Rada bi ostala tukaj s tabo.
In prekletstva spirale, ki je obsedalo naše mestece, je bilo konec.
Naše malo srhljivo mestece
se je sčasoma spremenilo v prah.
In se rodilo kot novo mesto.
Morda bodo njegovi prebivalci tokrat mirno živeli.
Eri. Dobrodošla nazaj.
Satoshi?
Si za to, da skupaj odideva iz tega kraja?
Vsaj za tako dolgo, da se te ruševine zdramijo iz dremeža.
MEDIATRANSLATIONS