СЕРІАЛ NETFLIX
Киць-киць.
Що?
Нічого.
Я можу тут стояти.
Так.
Я можу стояти тут, якщо хочу.
Ти що, сфотографувала мене?
Агов!
Ти мене сфотографувала?
Що ж, це правопорушення.
Так. Фотографувати мене без мого дозволу — правопорушення.
Ти це розумієш?
Давай сюди.
Телефон, дай його.
Дай телефон.
Я маю права.
Я його видаляю.
Я видаляю твоє правопорушення. Зрозуміла?
Так?
Бачиш, ти зазіхаєш на мій особистий простір,
і я видаляю твоє правопорушення, ясно?
Принеси.
Що?
Ви, певно, жартуєте.
Ви жартуєте, еге ж?
-Ви мене знімаєте? -Ні.
Тоді що це?
-Якщо не зйомка, то що? -Пряма трансляція у фейсбуці.
-Що ви… -Ти зараз у прямій трансляції.
Я теж тебе знімаю.
-Я теж. -Я теж.
Якщо комусь цікаво, наступна станція — «Норбрідж».
Я звертаюся до глядачів.
Було б гарно, якби десь поблизу була поліція.
Наступна станція — «Норбрідж». Вихід через двері праворуч.
Будьте уважні, виходячи з вагона.
Це лінія до Мейфілда, із курсом у західному напрямку.
У Саусбріджі вихід на перон — сходинками.
За що ви мене затримуєте? Я нічого не зробив.
-Перепрошую! -Це так тупо!
-Привіт. З вами все гаразд? -Так, усе добре. Дякую вам.
Це всього лиш дурничка, правда? Просто якийсь телепень.
-Але ви розумно придумали з телефоном. -Рада, що ви так думаєте.
І те, що всі долучилися… Неймовірно.
-Правда ж? -Просто дивовижно.
-Так, я була дуже задоволена. -Ще б пак!
Між нами кажучи, я не маю фейсбука на телефоні.
Майже нічого не маю.
Мені його дала сестра. Я ледь щось розумію.
Усі ці функції. Хоч сідай і плач.
Даруйте, ви блефували?
Здається, це так називається.
Блефували?
Я маю фейсбук на комп'ютері,
але його з собою в сумочці не потягаєш.
Гаразд. Ви маєте яйця.
«Маєте яйця». Дивно, коли жінки кажуть таке одна одній.
Можна взяти у вас інтерв'ю?
Так, вибачте. Прозвучало дивно.
Я журналістка. Людям варто про це знати.
-Яким людям? -Тут є все.
Токсична маскулінність, жінки, які дають відсіч…
Влаштуймо інтерв'ю. Ви і я — жінки в центрі подій.
-О ні, жодних інтерв'ю. Вибачте. -Чому?
Мені немає чого розповісти.
Я давно цим займаюся й умію розговорити людей.
Справді? Звучить жахливо.
Що ж, послухайте, якщо передумаєте…
Просто я домашня людина. Я надто звичайна. Ви дали дві.
Так, напишете свій номер на звороті?
Мені буде некомфортно давати інтерв'ю.
-Ви подумаєте? -Ні, думаю, ні.
-Як вас звуть? -Дженіс.
Дженіс…
Файф.
Дженіс Файф. Може, хоч подумаєте?
Про інтерв'ю.
-Можливо, але я не передумаю. -Сподіваюсь, передумаєте.
Хай там як, ще раз дуже дякую.
-Бувайте. -Бувайте, Дженіс.
А, може, кава?
Кава?
Ми могли б піти на каву, просто потеревенити.
Навіщо?
-Ви любите каву? -Так.
Я теж. Я вам подзвоню.
БЕТ ДЕВЕНПОРТ ЖУРНАЛІСТКА-СЛІДЧА
-Привіт. -Привіт, Гаррі.
В'ЯЗЕНЬ
Сенаторе Крайнере, я поясню ще раз.
Будь-який фізичний контакт із в'язнями-смертниками заборонений.
Поза камерою на них увесь час мають бути наручники.
Кімната для відвідин — не виняток.
Думаю, я знаю, що роблю.
Бачите Діллона? Він убив 15 жінок.
Усі вони з власної волі прийшли до нього додому.
Думаю, вони також знали, що роблять.
-Чотирнадцять. -П'ятнадцять.
Едіт Джонсон померла три місяці по тому.
Від поранень.
Від інфекції, яку вона підхопила у лікарні,
де її лікували від поранень.
Я це не вважаю вбивством.
Я маю совість.
Кнопка тривоги.
Натисніть, якщо вони спробують встати зі стільців.
Я буду за дверима.
Ми не звірі.
Він з'їв мамині стопи.
Вона вже була мертва.
Я — за дверима.
Ви у повній безпеці.
Гаразд.
Добре.
-Містере Ґріффе. -Містере Крайнере.
Я не…
Не знаю, з чого почати.
Зазвичай люди мають запитання, що недивно.
Начальник в'язниці каже, що вирок не оскаржують.
Так, на моє прохання.
-Чому? -Бо я винен.
Мені здається, що моє покарання справедливе.
Ви хочете, щоб вас стратили?
Ні, звісно, ні.
Тоді я не розумію. Чому ви не…
Я не хочу, щоб мене стратили, містере Крайнере.
А моя дружина не хотіла, щоб її вбили.
Усе справедливо.
Як бачите, мені важко робити нотатки,
але Діллон має майже ейдетичну пам'ять.
Він мій диктофон. Ви не проти, якщо він слухатиме?
-Начальник усе пояснив. -Добре.
Майте на увазі, що він запам'ятає все, що ви скажете.
На все життя.
Що для смертників означає не настільки довго, як для інших.
Усе гаразд.
Добре. Тепер розкажіть все своїми словами.
Поводьтеся так, наче я нічого не знаю про вас чи вашу справу, гаразд?
Добре. Мене звуть Клод Крайнер.
Я сенатор з Арізони. Одружений, двоє дітей.
Більше нічого особливого.
Вас звинуватили в сексуальному нападі на двох жінок 30 років тому.
Анджела Кляйн і Марґарет Бекер.
Ще одну жінку, Селіну Кадіс, також визнали б жертвою,
та вона відмовилася говорити про те, що сталося.
Мене звинуватили через 30 років після того, як це начебто сталося,
і мене визнали невинним.
Я тут не через це.
А ви невинні?
В усьому тому не було ні крихти правди.
Й одна з жінок, яку ви згадували, тепер працює в моєму офісі.
Селіна Кадіс, та, котра вас не звинуватила.
Не звинуватила,
бо це все було цілковитою вигадкою.
Навіщо Селіні працювати в моєму офісі, якщо вона вважає мене ґвалтівником?
А навіщо акторкам дякувати Гарві Вайнштайну?
Я не прийшов, щоб обговорити те, що не трапилось 30 років тому.
Ні. Ви прийшли поговорити про щось, що трапилось нещодавно.
Щось, що, думаю, певним чином збиває вас із пантелику.
-Так. -Так, добре.
Тоді розказуйте.
Гаразд.
Розказую.
Це здасться дурницею, але відбувається щось дивне.
Протягом минулих трьох місяців на моєму рахунку з'являються гроші.
З нерегулярними інтервалами і з невідомого джерела
Сума щоразу та сама.
-Яка? -У розмірі $253,55.
Ні більше, ні менше.
Є якась закономірність?
Спочатку я її не помітив, але так.
І яка ж вона?
Це трапляється щоразу, як ми з дружиною займаємося сексом.
-І як часто ви це робите? -В середньому…
Не знаю, раз на тиждень. Це не має значення.
Ця сума надходить щоразу, як ми з дружиною займаємося сексом.
Як швидко? Я про платіж.
Через кілька днів.
Чи цей інтервал незмінний?
Не зовсім. Зазвичай два–три дні.
А за щось незвичайне платять більше?
-Ні. -Може, вам варто щось спробувати.
-Діллоне… -Пробачте.
Боже…
Є щось?
Я чув, ви таке швидко розгадуєте. Маєте якусь теорію?
Ні, не теорію.
Вельми очевидне припущення.
Очевидне?
Сенаторе, я впевнений, що начальник сказав вам,
що справи, за які я берусь, мусять відповідати певним критеріям.
Перепрошую, що змарнував ваш час.
Кіт вас проведе.
Що я зробив не так?
Що ви зробили не так?
Ви зґвалтували щонайменше одну з тих жінок 30 років тому.
Що ви в біса таке кажете? Що ви в біса маєте на увазі?
Сума у розмірі $253,55.
Дякую, що прийшли.
Я не розумію.
Селіна Кадіс, що вона робить в офісі сенатора?
Чимало речей.
І сплату рахунків також?
Звісно.
Я так і думав.
Я все одно не розумію.
Подумай.
Щоразу, як він шпекає дружину,
то отримує $253,55.
Просто задумайся над цим.
Але тут немає жодної логіки.
Логіка є всюди, якщо достатньо довго думати.
Повір у себе.
ВІДДІЛЕННЯ ЗАСУДЖЕНИХ ДО СМЕРТНОЇ КАРИ
-До побачення. -Бувайте.
-Дуже дякую. -Бувайте.
-Був радий вас бачити. -Радий знову вас бачити!
-Гарного дня. Добридень. -Вітаю. Вільям каже, що він досі атеїст.
-Досі атеїст. -Нічого. Бог любить атеїстів.
-Чому? -Любить вистрибувати перед ними.
-Погляньте на ці личка! -До наступного тижня.
-Бувайте. -Дякую.
Бувайте.
-Гарно виглядаєте. Радий вас бачити. -Тримайтеся.
-Гарного дня. -Дякую.
Радий вас бачити.
Радий знову бачити. Дякую, що прийшли.
Бувайте.
У середу, мабуть, не буде двох хористів.
-Застуда чи назовсім? -Застуда. Не будьте злюкою.
Їхній середній вік — 72 роки. Кожна довга нота — питання життя і смерті.
Як грізно! Ви грізна людина.
-Я вікарій. -Ви грізний вікарій.
Мені подобається. Грізний Вікарій. Це моє нове ім'я.
Це правда.
Вікарію, сховаєте моє порно?
Тобто мою флешку.
Еде, чи на цій флешці є порно? Це лише припущення.
Мама йде. Вона обшукує мої речі.
Тобі 36.
Будь ласка, лиш на хвилинку. Вона дуже сувора.
Як і Бог.
-Але порнографія — не гріх. -Не зовсім.
Але це слово не згадується. Я лише дивлюсь.
Не чіпляйся до деталей.
Важко читати Біблію, думаючи, що Бог любить детальні пояснення.
Вона обшукає все, крім вас. Будьте другом.
Не гарантую, що я це не викину.
-Не дивіться, що там. -Не хвилюйся.
Едґаре!
-То як, зараз усе гаразд? -Так. Ага.
Тепер усе гаразд.
Тепер я церковний служитель.
-Таки-так! -Таки-так!
Заходьте.
Гільдо.
Вікарію. Пробачте, я шукаю його.
-Мамо. -Що ж, ось і він.
Пробачте, мушу йти.
-На сьогодні роботу завершено? -Роботу завершено на тиждень.
-Обожнюю бути вікарієм — усе так швидко. -Уже йдете?
Мушу забрати репетиторку сина.
Знову моя черга, бо, як виявляється, я — досі я.
Не помирайте й не одружуйтесь. Побачимось у середу.
Він, Едґар, — молодець.
Я знаю. Він став іншою людиною.
-Вам слід пишатись ним. -Я дуже пишаюсь.
Добре.
Де вона?
Едґаре, де вона?
Я бачила, як ти виймав щось із комп'ютера.
Ту штукенцію, що минулого разу.
Давай її сюди. Я мушу її забрати.
Я не…
Я нічого не маю.
Я завжди їх знаходжу, чи не так?
Я завжди знаходжу твої фотографії й фільми, чи не так, Едґаре?
Я шукатиму, доки не знайду, чи не так?
Чи не так?
-Я нічого не маю. -Не бреши мені!
Не бреши мені.
Це для твого ж блага.
Ти знаєш, що це для твого блага.
Бо це гріх, Едґаре.
Гріх.
Це те, що завжди?
Едґаре! Кажи!
Гаразд.
Я думав.
І нічого не придумав.
Коли Селіна Кадіс почала працювати на сенатора Крайнера?
Два роки, дванадцять тижнів і шість днів тому.
Гаразд, уявімо, що місіс Крайнер,
місяці зо три тому,
мала особисту розмову із Селіною,
в процесі якої зрозуміла,
що її чоловік таки був ґвалтівником.
Як би це на неї вплинуло?
Думаю, негативно?
Так. Як би ти почувався, якби дізнався, що регулярно спиш із ґвалтівником?
-Що ж… -Якби ти був нормальний.
Що б ти зробив?
Мабуть, почав би платити йому $253 щоразу, як його трахну.
Ні, це якийсь абсурд.
Думаю, ти б звернувся по допомогу до наставника, вчителя, ґуру.
Подумай.
Начальнику.
Сенатор вам чимось не догодив.
Ні, з ним усе гаразд.
Його справа не відповідала моїм критеріям.
Мабуть, не відповідала.
Знаєте, мені було цікаво, чому ви дозволили йому прийти.
А тоді я згадав:
хіба він не затятий противник смертної кари?
Вам потрібні друзі, Джефферсоне.
Що ж, ми не заприятелювали.
Я знаю. Це ще не все.
У таку пізню пору, я не здивований.
Одна журналістка хоче взяти у вас інтерв'ю.
О ні. Ні.
Ні.
Я визнав провину, я прийняв покарання.
Мені більше немає чого сказати.
Я дуже нудний убивця.
Інтерв'ю не про вашу справу.
Воно про інші справи. Про ті, з якими до вас приходять люди.
Звідки вона про мене знає?
Вона журналістка. Мабуть, знає свою справу.
БЕТ ДЕВЕНПОРТ ЖУРНАЛІСТКА-СЛІДЧА
Нецікаво.
Поговоріть з нею. Причаруйте її.
Вона все одно про це напише.
А раптом ви їй сподобаєтесь.
Ясно.
Намагаєтесь викликати співчуття.
-Може, це допоможе. -У чому?
Коли я просив про допомогу?
Просто стратьте мене.
Вам за це платять.
Ви помиляєтесь.
Ви аж ніяк не нудний убивця.
До речі, гарна краватка.
Сумую за краватками.
Я знав сотні різних вбивць.
Проте досі в голові не вкладається, як такий, як ви, опинився тут.
Будь-хто може тут опинитись.
Хто завгодно.
Ви мали б це знати.
Кожен з нас — убивця.
Треба лиш зустріти потрібну людину.
То як справи в Бена?
-Він дуже розумний. -Він лінивий.
Навіщо бути розумним, якщо не можна бути лінивим?
Непогано. Вам слід виголошувати проповіді.
-Я б не вмовкала. Усі ночували б у церкві. -Закладаюся, що ні.
Про що поговоримо? Про політику чи про молодь?
-Молодь. -Чи молодь не жахлива?
-Жахлива. -Здається, їх прибуває щодня.
Бене, математика!
-Привіт, Дженіс. -Мері.
-Як там Бог, сонечко? -Досі існує.
Проте поразка була близько. Я проповідував як скажений.
-Мені йти готуватися? -Так, він зараз прийде.
-Хочете чаю? -Так, дякую.
Твій син хоче з тобою поговорити.
-Конкретно мій син? -Дуже конкретно.
-Куди ти йдеш? -Плести, любий. Плести спицями.
Вдалого плетіння.
Тату, може, треба, щоб я щось зробив?
Наприклад, що?
-Бо я можу. -Зробив що?
-Будь-що. -Що саме?
Щось, що коштує £70.
Навіщо тобі £70?
Стільки ти платиш Дженіс за годину заняття,
а я хочу відмінити його сьогодні, щоб піти на музичний фестиваль.
А ти не міг сказати про це раніше?
Так не чесно, я спав.
Отже, якщо я зроблю щось варте £70,
це компенсує змарновані гроші.
І що такого вартістю £70 ти для мене зробиш?
-Домашню роботу. -Домашню роботу?
Геть усе, тиждень.
Це не послуга мені, це твоя домашня робота.
Так, але вся.
-Дженіс у кабінеті. Математика. -Я сказав друзям, що прийду.
І прийдеш. На годину пізніше.
Я буду не в темі. Я не зможу надолужити.
Ти впораєшся.
-Фейсал забере мене через п'ять хвилин. -Ні. Математика.
Чорт. Телефон. Ви бачили мій телефон?
Може, нагорі? У спальні?
-Даруйте. -Дякую.
-Подзвонити тобі? -Ні.
Так!
-Ви вимкнули Інтернет? -Знову не працює.
Дзвоню! Подачу мережі до нашого будинку заблокували.
Інакше ми б вичерпали світовий запас голих дамочок. Правда?
Мій тато — веселий вікарій.
Ти дзвониш?
Так, дзвоню!
Треба завантажити нові модулі.
Мені треба надіслати їх тобі імейлом.
-Я зроблю точку доступу з телефона. -Даруй, що?
-Підготуйте модулі, я покажу. -Точка доступу?
Може бути проблемка із заняттям. Ніхто не винен.
-Ти точно дзвониш? -Так! Так, я дзвоню.
Стривайте, візьміть це.
Дякую.
Що… Це моя флешка?
-Так. -Там дещо особисте.
-Вона нічого не переглядатиме. -Ще дзвонить?
-Дещо особисте? -Гаррі!
Поганий вікарій. Що там?
-Увімкнувся автовідповідач. -З тебе £70.
-Що? Бене. -Фестиваль? Так!
Боже, вибачте. Не відкривайте ті файли.
Вибач, я клацнула. Я не хотіла.
Що тут скажеш? Підлітки. Ненавиджу себе, як тільки можу.
-Бене, будь чемний. -Вибач. Але, розумієте, я ж росту.
Мене тягне до всілякого такого, що на цій флешці.
Дженіс, пробачте, не зважайте.
-Дозвольте пояснити… -Знайшла. Дякую, зайчику.
Дженіс, усе гаразд?
У неї порношок.
Вибач, що?
Порно- що?
Вчителька знайшла моє порно. Це етап особистісного розвитку.
Бене, знову?
З одного боку, добре, що я такий нормальний.
Пробачте, Дженіс.
До зустрічі.
Доки це не зайшло далі, Бене, £70 — і забудь про це.
-Дженіс, пробачте… -Ми можемо поговорити?
-Можна… -Наодинці.
Це лише…
Таке буває, так?
Так, ні, це стосовно дечого іншого.
Добре? Дозволиш?
Так. Ясно, розмова дорослих.
Фестиваль.
Можна пояснити дещо трішки складне?
Це діти.
Це діти. Неповнолітні.
Це порнографія, там діти.
Щось роблять вони, щось роблять з ними.
Це не Бена.
-Ні. Не Бена. -Він щойно сам мені сказав.
Він сказав, що це його. Навіть не подумав, що щось не так.
-Ні. -Гаррі, чи це…
-Це вас не хвилює? -Це не його.
-Він хотів прикрити мене. -Вас?
Він хоче… Сьогодні фестиваль. Забудьте, це не Бена.
Це не Бенова флешка. Дозвольте пояснити.
-Так, думаю, я зрозуміла… -Ні, ви не зрозуміли.
Мені її дали.
Чоловік у церкві.
Дуже… Дуже проблемний чоловік.
-Він дав це мені. -Який чоловік? Хто?
Я не можу… Це не має значення.
Навіщо він вам це дав?
Навіщо ви це взяли? Це якась маячня.
Це не Бена — це все, що вам треба знати.
-Що ви робите? -Забираю.
-Навіщо? -Що ж, вона…
Ваша?
Заради бога, яка вам різниця?
Я це бачила! Я не вдаватиму, що нічого не було.
Це треба віднести в поліцію.
-Там знущаються з дітей! -Я знаю.
Звісно, але Бен…
У поліції зможуть порадити найкращий підхід.
Це не його.
Це якогось чоловіка із церкви. Якого чоловіка? Він має ім'я?
Будь ласка.
Це… Вразлива людина, яка може скоїти самогубство.
Я розберуся із цим.
Я не можу розповісти деталі. Упевнений, ви зрозумієте.
Добре, я розумію.
Ви мусите мені вірити!
-Добре, я вам вірю. -Не вірите, чи не так?
-Мені треба йти. -Куди ви?
Я йду додому.
Моя.
Вона моя.
Присягаюся життям, вона моя.
Присягаєтесь перед Богом?
Так, присягаюсь перед Богом.
Вона моя. Не Бенова — моя.
Він узяв її в мене.
Гаррі, що ви робите?
Кажу вам
найщирішу
правду.
Ваш син розвиває цікавість до педофілії.
Ваша самопожертва його не врятує.
Я не брешу.
Я поважаю те, як ви любите Бена, і як далеко ви зайшли, щоб його захистити,
але ви не допоможете йому, захищаючи.
Мені треба йти.
-Куди? -Мені тут нічого робити.
Куди ви йдете? Що ви зробите?
-Я просто йду додому. -Ви з кимось розмовлятимете?
-Ви не даєте мені піти? -Зовсім ні. Просто я…
Я хочу знати, що ви зробите.
Я просто йду геть, Гаррі, це все.
-Ми можемо порозмовляти? -Будь ласка, відійдіть.
-Я вас не тримаю. -Ні, тримаєте.
Ні, не тримаю.
Дякую.
-Ви комусь дзвоните? -Я викликаю таксі.
Я вас підвезу.
Поговоріть з Беном.
-Навіщо? Що ви зробите? -Я просто йду додому.
-Ви комусь про це розкажете? -Поговоріть із сином.
Послухайте…
-Руки геть. -Не треба дурниць.
Я не роблю дурниць. Відчепіться!
Нам треба поговорити, перш ніж ви скривдите когось, хто вам небайдужий.
-Відпустіть. -Подумайте про Бена.
Це його знищить. Навіть чутки. Підозри зруйнують його життя.
-Відпустіть… -Дженіс, прошу.
-Я вас не скривджу. -Не підходьте.
Йдеться про Бена.
Ви знаєте, які будуть наслідки.
Що ви робите?
Тобто…
Якщо це той фокус із фейсбуком, я знаю, що ви його не маєте.
Ви мені казали, пам'ятаєте?
Не треба цього. Ой, пробачте.
Лише погляньте. Так по-дурному. Я розбив ваш телефон.
Послухайте, я маю запасний.
Можете взяти. Який у вас оператор?
Боже! Ні, пробачте.
Тримайте голову. Тримайте.
Тату?
-Це нічого, все добре. -Тату?
Що відбувається?
Нічого!
Не підходьте до мене.
Просто прикладіть.
Хтось кричав?
-Ні, все добре! -Гаразд.
Ось і музика.
Він хоче на фестиваль. Стоїть на своєму.
Не торкайтесь мене.
Не кажіть дурниць. Це все так по-дурному.
Відчепіться! Не торкайтесь мене.
Випиймо чашку чаю. Я приготую вам чашку чаю.
-Годі. Чашка чаю? -Підійдете — і я закричу.
Будь ласка, випиймо чаю і поговорімо про Бена.
-Я маю пояснити, що сталося. -Я закричу. Хтось почує.
Будь ласка, почнімо спочатку.
Ні! Ні, припиніть.
Припиніть, будь ласка.
Дженіс?
Я не…
-О, Фейсале. -Вітаю, Гаррі. Бен іде?
Так. Так, іде. Бене, можеш іти.
Чудово, прекрасно. Хвилинку, Фейсале.
-Не гуляйте допізна. -А що з Джен? Все добре?
Вона має інші справи. Усе добре.
Попрощатися з нею?
Вона в туалеті, тож не треба.
Бувайте.
Ходімо, доки він не передумав.
Дякую, що погодилися. Ви не проти, якщо я все записуватиму?
Проти.
Наскільки я розумію, ви все записуєте.
Так.
Обіцяю стерти все, що запишу.
А я обіцяю, що Діллона стратять, та це неважливо.
А що важливо?
Ви погодилися дати інтерв'ю.
А ви ще не ставили запитань.
Гаразд. То ви були професором із кримінології у…
Я знаю.
Ви вбили свою дружину.
Я знаю.
І тепер люди іноді приходять до вас
із, ну, можна сказати… справами?
-Так. -І ви їх розгадуєте?
-Іноді. -Детектив-смертник.
Жоновбивця, який розгадує злочини.
Для якої газети ви пишете?
Я маю чимало варіантів і велику зацікавленість.
Ні, я не питав про назву. Я запитав, що це за газета.
Бо ваші заголовки звучать дещо зловісно.
Я серйозна журналістка.
Я маю досвід в описі злочинів,
тож якщо вам щось видається «зловісним», може, проблема у вас.
Гаразд?
Люди приходять до вас із проблемами, приходять зі справами.
І мені цікаво чому.
Ви людина розумна, але вже точно не єдина розумна людина на світі.
То чому всі вони приходять сюди?
Виливають душу, просять дати відповіді
у того, хто брутально вбив свою дружину?
Як думаєте, у чому причина?
Їх запитайте.
Думаєте, це через те, що ви зробили?
Думаєте, їх захоплює й інтригує
розмова з кимсь на кшталт вас?
А вас?
Ні.
Але ви вважаєте, що всіх інших людей це захоплює,
включно з вашими читачами, вочевидь.
Матінко.
Ви вважаєте себе кращою за багатьох людей.
Начальник сказав, що для справ, які ви берете, є певні критерії.
Так.
Що це за критерії?
Гадаю, вам слід добряче подумати,
чи хочете ви про це запитувати.
Чому?
Якщо я відповім, ви не зможете видати це інтерв'ю.
Чому?
Бо ви порядна людина.
Чому ви вирішили, що я порядна?
Через зневагу, з якою ви на мене дивитеся.
Моральна цінність.
Даруйте?
Моральна цінність.
Це єдиний критерій.
Я хочу робити добро.
Я маю мало можливостей, майже відсутні ресурси
й дуже обмежений час.
За таких умов я хочу робити будь-яке добро, яке зможу.
Ось так. Це й усе.
Я хочу робити добро.
То що, це, так би мовити, спокута?
Ні.
Спокута прийде, коли мене прив'яжуть до столу й позбавлять життя.
До того часу я роблю, що можу.
-Чому я не захочу це видати? -Бо ваші читачі це схвалять.
Чесно кажучи, думаю, дехто буде у захваті.
Спокута під оплески — не спокута.
Це вистава.
Це благання.
Оплески лише зіпсують задум.
І ніхто не аплодуватиме,
якщо це не видадуть.
Ви просите мене не писати статтю?
Я б назвав це благанням.
Послухайте, що б ви про мене не думали, я поділяю цю думку.
Гадаю, ви читали деталі того, що я зробив.
-Так. -Перечитайте ще раз.
Задумайтесь ось над чим:
чи не вразило б нас обох,
якби через ваші дії
мені, у якийсь спосіб, можна було пробачити?
Чому ви її вбили?
-Я не відповідатиму на це запитання. -Чому?
-Це особисте. -То було вбивство.
Що може бути більш особистим?
Просто… Я намагаюсь скласти картину…
Гаразд.
Чи на цьому світі є люди, яких ви любите?
Так.
Ви плануєте когось із них убити?
Звісно, що ні.
І я не планував.
Закрийте записник.
Навіщо?
Я більш ніж упевнений, що інтерв'ю завершено.
-Я все одно можу про це написати. -Так.
Але не напишете.
З якого дива?
А яка в цьому моральна цінність?
В'ЯЗЕНЬ
Вона тобі сподобалась.
-Чому ти так вирішив? -Ти багато говорив.
-Тобі було нудно? -Так, трішки.
Прийми мої вибачення.
У мене ейдетична пам'ять.
Кожне твоє слово застрягає в моїй голові.
Нудно, нудно, спокута,
нудно, нудно, моральна цінність.
Боже, вбийте вже мене!
Це цифровий шифр?
Що цифровий шифр?
Сума $253,55.
Та справа, із сенатором.
Ні, це не цифровий шифр.
То що це тоді?
Це оплата.
За секс.
Може, й так.
Він отримує анонімну оплату за секс зі своєю дружиною.
-Повний абсурд. -Зосередься на наставнику.
-Я колись мав наставницю. -Серйозно? Це тобі допомогло?
Я дуже відкрився.
Вона… кинула роботу.
ДЖЕНІС ФАЙФ ТЕКСТОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ
Вона вегетаріанка?
Вона що?
Здається, ти якось сказав…
Може, то був хтось інший.
Вегетаріанка?
Її треба годувати, чи не так?
Є відбивні зі свинини і…
курятина.
Можна замовити щось китайське.
Я поговорю з Едґаром.
-І що скажеш? -Це його флешка.
Він пояснить. Він їй розповість.
Але навіщо йому зізнаватися, що в нього є дитяче порно
жінці, яка одразу ж піде в поліцію?
Я віднесу її в поліцію.
Розповім, звідки вона.
Вони повірять мені, я, бляха, вікарій.
Ні.
Ні, ти був вікарієм учора.
Сьогодні ти чоловік, який напав на жінку й замкнув її в підвалі,
бо впав у відчай, захищаючи свого сина.
Ніхто не повірить такій людині.
Ніхто, ніде, ніколи.
Про що ти, трясця, думав? Якого біса?
Там щось є?
-Про що ти? -У підвалі.
Там є щось, що допомогло б їй вибратись?
Не думаю.
А що як вона почне кричати, і її хтось почує?
Сумніваюся. Ці двері досить товсті.
Тут і так лише ми.
-Доки Бен не повернувся. -Він прийде пізно.
-Треба щось придумати до того часу. -Наприклад?
Наприклад, як зробити, щоб вона не грюкала!
Не можна заборонити Бенові йти на кухню
і не можна йому про це розповідати! Правда?
Як ми пояснимо це Бенові?
Ми не можемо… Тобто не можемо… зв'язати її.
Спустися й глянь, як вона.
І запитай, що вона хоче їсти.
Вона ж мусить їсти.
-Це її телефон? -Так.
Він розбився, коли ми…
Вона нікому не дзвонила?
МОТЕЛЬ ВІЛЬНІ НОМЕРИ
ДЖЕНІС ФАЙФ КОНТАКТ
Вітаю, це Дженіс. Мене немає. Залиште повідомлення.‚
У ВІВТОРОК НЕ МОЖУ — Я В США.
Заради бога, я не збираюсь…
Я намагалась придумати хоч якісь слова, які б змусили вас відпустити мене.
Дженіс, ситуація вийшла з-під контролю, це й усе.
Я завжди все дуже ретельно продумую.
Так буває, коли ти сам.
Ти продумуєш усе, від початку до кінця.
Кожен можливий варіант. Найгірше, що може трапитись.
Я сховала інструменти.
Спочатку гострі,
тоді решту. Потім я поламала пили.
Навіщо?
Бо я не бачу шансів, що ви коли-небудь мене відпустите.
Ні, Дженіс.
Я знаю, що ви добра людина,
але це нічого не змінює.
Я як бацила у вашому підвалі.
Залишите двері хоч на міліметр прочиненими — і я все знищу.
Ні.
Вислухайте мене.
Навіть якщо я пообіцяю, що ніколи нікому не розповім, що тут трапилось,
ви мені не повірите.
Ви вважатимете, що я піду в поліцію
як тільки ви мене випустите.
Я кажу правду, чи не так?
Ви не можете ризикувати, випустивши мене.
Ви не знаєте, як це зробити.
Завтра о 21:00 у мене дзвінок у скайпі із сестрою з Канади.
Тоді моє зникнення помітять вперше.
Коли мене почнуть шукати,
то дізнаються, що цей дім — останнє місце, де я була.
Я себе порізала.
Моя кров — у кожному куточку цього підвалу.
І я всюди попісяла.
Люблю серіал «CSI», ви теж?
Чого тепер не виробляють!
Якщо хтось прийде шукати мене, то знайде мене всюди у цьому приміщенні.
Вони знайдуть мою кров.
Тож бачите, якщо подумати, ви у такій ж пастці, як і я.
Я не дурна, Гаррі.
Ви думаєте, що це ви все контролюєте, бо в підвалі замкнена я…
але, обіцяю, вам буде непереливки.
Я влаштую вам пекло.
Вітаю, це Дженіс. Мене немає. Залиште повідомлення.
Протягом кількох місяців місіс Крайнер знала про вчинок чоловіка,
і її від цього, мабуть, аж вивертало.
Отже, уявімо, що щоразу, як вона займалась з ним сексом,
це трохи виводило її із себе.
Тож вона пішла до наставника.
Щоразу, як у неї була близькість із чоловіком,
вона йшла на сеанс.
Це наче покаяння. Так?
Добре.
Очевидно, що вона мусила платити за сесії,
та гроші не можна переказувати зі звичного рахунку, бо це помітив би чоловік,
а вона до цієї розмови не була готова.
Отже, вона звернулась до людини, яка поділилася таємницею.
-До Селіни Кадіс. -Так.
Щоразу, як у неї був сеанс,
вона надсилала Селіні повідомлення, щоб та заплатила наставникові
із якогось, скажімо, іншого, таємного рахунку.
І, мабуть, казала щось на кшталт:
«Нікому про це не кажи. Жодних питань, просто роби».
А тепер частина, яку я не зовсім розумію.
Може, Селіна покірна від природи.
Може, вона боїться місіс Крайнер, я не знаю,
але Селіна робила те, що їй кажуть
кожнісінького разу, коли отримувала те повідомлення.
Їй це, мабуть, здавалося дуже дивним.
Чому?
Що ж, Селіні зараз скільки, десь за 50?
Тож недивно, якщо вона збільшила розмір тексту
на екрані телефона.
ЗАПЛАТИ $253,55 ПЕРЕКАЗОМ ПРОСТИ М УЧИТЕЛЮ
«Прости мучителю».
Круто.
У цьому є щось комічне, правда?
Але це означає, що наставнику не платили.
Справді?
Учитель не отримував грошей, тож він слав нагадування.
Селіна оплачувала рахунок, не розуміючи, що вже заплатила не тій людині.
Щоразу, як сенатор займається сексом, рахунок оплачується двічі.
Вітаю, Діллоне, ти самотужки розгадав справу.
«Прости мучителю».
Це щось.
Сміх у камері смертників.
Роблю, що можу.
Мені щойно дзвонила та журналістка з Англії.
Справді? Вона опублікує інтерв'ю?
Справа не в цьому.
Вона думає, що може мати для вас справу.
Серйозно?
Який збіг!
Несхоже було, що вона бреше.
Вона була засмучена.
Вона розповіла деталі?
Ні, зате запевнила мене, що справа має моральну цінність.
Справді?
-Ви зустрінетесь із нею? -Коли?
Насправді вона вже їде сюди.
Каже, що це терміново.
Але я не маю права на незаплановані відвідини.
При всій повазі, думаю, це ваше право в моєму розпорядженні.
У вас відвідини о другій. Приймемо її перед ними, гаразд?
Так. Я нікуди не збирався йти.
Я все влаштую.
-Це мило. -Що мило?
Ти знову з нею поговориш.
Вона тобі сподобалась.
Неправда.
Мені також.
Тоді їй не поталанило.
Не настільки.
Ну, тоді поталанило.
Не як дівчина.
Справа не в тому, чи вона комусь із нас подобається.
Існує єдина причина, чому обоє ми нею зачаровані.
Вона досі жива.
Ми також.
Ні, ми — ні.
Ми проживаємо той самий день знову, і знову, і знову,
у тій самій тісній кімнатці,
доки не знайдеться хтось порядний і вимкне нас.
Овва!
Знаєш, іноді через тебе це місце стає страшенно гнітючим.
Це відділення смертників. Ми чекаємо на страту.
Тебе засмучую не я.
Невже?
Але вона була цікава.
Вона добре це приховувала, але я певен, що вона відчувала до мене відразу.
Навіщо їй знову зі мною розмовляти?
Що ж це за справа?
ПАМ'ЯТІ БЕРІЛ ВЕРТЬЮ, CBE 1931–2022
Переклад субтитрів: Анастасія Хома