СЕРІАЛ NETFLIX
КАВА, КОЛИ ПОВЕРНУСЯ. ЦІЛУЮ, БЕТ
В'ЯЗЕНЬ
-Чому це вас хвилює? -Вона моя близька подруга.
Вона зникла й може бути в небезпеці.
Було б краще, якби ви не брехали.
-Дякую. -Я не брешу.
Попереднє повідомлення, те, яке ви їй надіслали. Діллоне…
«Кава, коли повернуся. Бет. Цілую».
Ви не подруги.
-Добрі знайомі, не більше. -Бо я скасувала зустріч?
Бо ви підписали повідомлення.
Близькі друзі знають, що їхній номер є в списку контактів.
Тепер правду, будь ласка.
Я її знаю.
Я поважаю її й захоплююсь нею.
За минулих півроку ми кілька разів ходили на каву.
Я достатньо добре її знаю,
щоб бути впевненою, що те фото — крик про допомогу.
Думаю, те, що вона надіслала це мені, має значення.
Або ви просто остання, хто їй писав. Що каже поліція?
Я з ними не розмовляла.
Вирішили, що ваша історія непереконлива?
Що ж, так, мабуть.
Отже, замість того, щоб піти в поліцію,
ви звернулися до вбивці, засудженого на смерть,
в якого кілька годин тому намагалися взяти інтерв'ю,
щоб потішити диванних критиків.
-Добре, що ви не моя подруга. -Я теж так думаю.
Що ж, здається, хтось тут поводиться грубо.
Сказав той, хто зробив стелаж для журналів із грудної клітки бібліотекарки.
Ні, неправда.
-Дженіс Файф… -То була медсестра.
Дженіс — хороша людина, яка, можливо, в біді,
тож я подумала, що вас це може зацікавити.
Моральна цінність?
Цього вам треба від ваших справ? Спокути?
Знаєте що? Даруйте, що потурбувала.
Ні, зачекайте. Будь ласка! То була бібліотекарка.
-Діллоне… -Але я зробив сушарку.
Тихо!
Прийняв.
Ви подумали, що можливе зникнення вашої подруги —
можливість поспостерігати за мною в дії й написати про це.
-Я кажу правду, чи не так? -Що, щиро кажучи, досить розумно.
-Ні, я тут не тому. -Гаразд. Добре. Гаразд.
Я дещо запропоную.
Я людина слова, Діллон підтвердить.
Він людина слова.
Я дозволю вам поспостерігати за наступною справою.
-Із дружиною він слова дотримав. -Діллоне.
Поки смерть не розлучить нас.
Може, припиниш?
Я дозволю вам поспостерігати за справою, навіть написати про неї,
але за однієї умови.
І якої ж?
Я не візьмуся за справу вашої зниклої подруги Дженіс,
і я більше не хочу чути про неї від вас.
-Чому? -Ви згодні?
Ви маєте справу?
-Сьогодні буде нова справа. -Сьогодні?
Так, сьогодні. Обіцяю.
Можете прийти на наступну справу й написати про неї все, що вам заманеться.
Можете навіть назвати мене «детективом-смертником».
Я вас не зупинятиму,
але, наголошую, лише
за цілком обов'язкової умови,
що ви не згадуватимете про зниклу подругу.
Ні словом.
Це випробування, щоб перевірити, чи кину я подругу заради вигоди?
А ви це зробите?
Господи, а ви таки лихий шмат лайна.
Мене засудили на смерть за те, що я задушив дружину.
Звісно ж, я лихий шмат лайна.
Питання в тому, Бет,
чи й ви також.
Цими руками…
Гаразд.
Що гаразд?
Я прийду на вашу справу.
Більше не згадуватиму про Дженіс.
Вашу подругу Дженіс.
-Так. -Так.
Найкращу подругу.
Так.
Бідна Дженіс.
Гаразд.
Я поговорю з директором. Поверніться за годину.
-Світло можна не вимикати. -О, це гарно.
Гарно, коли щось можна.
Я його вимкнула, щоб очі звикали до темряви.
Вирішила, що за таких обставин це не буде зайвим.
Послухайте, даруйте, але поруч з вами — труба.
-І? -Чи могли б ви, ну, знаєте…
-Що? -Прикуватися. Пробачте.
Навіщо?
Я хочу з вами порозмовляти, просто побалакати.
Ви завжди балакаєте з наручниками?
Це не смішно.
Не тоді, як я сиджу тут, серед власної сечі. Не смішно, Гаррі.
Пробачте. Скоро повернеться Бен.
Ми лиш хочемо підстрахуватися, щоб ви, ну, знаєте…
Не наробила вам клопоту.
Мені справді шкода.
-Звідки наручники? -Ми все владнаємо.
Ми розумні люди, які загнали себе,
не з власної провини,
у цілком нерозумну ситуацію.
Вони ваші?
Нам треба зробити паузу й спокійно обдумати цю дурну історію.
О ні, вони для забав. Сподіваюсь, вони невикористані.
Не хвилюйтесь, це лише подарунок.
На весілля, це такий жарт.
Ну звісно.
Жодної розпусти, ні.
І дитяча порнографія на флешці вашого сина ніяк із ним не пов'язана.
Сподіваюсь, ви їх помили.
Вибачте, ви могли б…
Це не Бена…
те, що ви побачили. Чесно.
Знову починається.
Якщо я скажу, що вірю вам, ви мені повірите? Відпустите мене?
Ні, звісно, ні.
Я приніс вам постіль.
Навіщо?
Просто…
Ми цивілізовані люди.
Принесете пластикові пакети?
Навіщо?
І туалетний папір.
Принесете? Пластикові пакети й туалетний папір, вікарію.
Так. Так, звичайно.
-Ви знову одягли комірець. -Так.
Чому? Ви вже не на роботі.
Ви одягли його для мене?
Це якось по-дивному відразливо, правда?
Коли людина так прагне, щоб їй довіряли.
Комірець не для вас, а для мене.
Він нагадує мені про чесноти, яким я маю слідувати.
Як свідок ваших чеснот, вікарію,
чи могла б я нагадати вам про одну дрібничку?
Ви не маєте права тримати мене тут!
Це лиш доти, поки я не зможу довести вам, що кажу правду.
А, ну добре.
Завтра о 21:00.
Розмова у скайпі із сестрою.
Я не пропускаю її без поважної причини.
І, як я казала, тоді мене й почнуть шукати.
Завтра о дев'ятій вечора ви будете вдома.
Це все закінчиться.
Залиште світло, будь ласка.
Привіт.
Усе гаразд?
Я тут думала, так, теоретично,
про те, як вбити людину.
Господи.
Ні, послухай.
Якщо розглядати це як практичне питання,
як навмисно фізично зробити так, щоб хтось помер?
-Ти колись про це думав? -Ні. І зараз не думатиму.
У фільмах головне — придумати алібі й позбутися тіла.
Це все треба зробити…
Мері…
…але як передусім когось вбити, холоднокровно?
Що працює? Що для цього потрібно?
Як дізнатися, що вже все? Що як ця людина не піддаватиметься?
Я не… п'яна.
-Ти піддалась емоціям. -Не смій так зі мною розмовляти!
Якщо вона вийде із цього будинку, то одразу піде в поліцію.
Ми цього не знаємо.
-Вона не матиме вибору. -Матиме.
Йдеться про педофіла, якого прикриває його батько, місцевий вікарій.
Думаєш, вона таке забуде?
Ти на неї напав.
Думаєш, вона просто викине це з голови?
Ти готовий ризикнути майбутнім свого сина?
Якщо вона вийде звідси,
то не матиме іншого вибору, крім як піти до поліції.
Отже, ми не маємо іншого вибору, крім як не дати їй вийти.
Як ми це зробимо? Ось єдине питання.
Та порнографія не Бенова,
тож слідство, якщо воно таки відбудеться, це доведе.
Після того, як усі дізнаються.
Наш син не ходитиме до школи,
бо там його битимуть до посиніння,
а в нас на порозі стоятиме коп,
неохочий допомогти після всіх тих заголовків.
-Яких заголовків? -«Яких заголовків»?
Підліток-педофіл і його татко, жорстокий вікарій,
який скинув жінку зі сходів, щоб приховати сімейну таємницю.
Таблоїди отримають найбільший колективний оргазм
з часів випуску Опри з Меган.
І все це стане неминучим,
як тільки вона вийде з будинку.
То що нам робити?
Годі.
Ми ще маємо варіанти.
-Заспокоймося й розгляньмо їх. -Які варіанти?
Для початку, я порозмовляю з Едґаром.
-Це не спрацює. -Хтозна. Думаю, спрацює.
-Я спробую. -Знаєш, чим я займаюся?
-Ти п'єш. -Ґуґлю.
Що ти ґуґлиш?
Я розповім тобі дещо абсурдне.
Ми ж мали б бути вбивчим, войовничим видом, правда?
Тоді поясни мені таке: чому немає жодної вебсторінки,
де пояснюють, як убити людину?
В Інтернеті
немає нічого, крім сексу.
Секс на будь-який смак.
Жодного корисного натяку на те, як вбити людину,
зате є пропозиції приладдя для анусів будь-яких розмірів.
Якщо вірити Інтернету, ми не можемо відірватися одні від одних.
Ми робимо це безупину.
Недивно, що планета досі обертається.
Я шукала методи страти.
А знайшла кімнати для БДСМ-сесій.
-Смішно? -Смішно.
Гадаєш, це смішно?
Піду шукати Едґара.
Скоро повернусь.
Заспокойся.
Тримайся подалі від підвалу.
НАГОРОДЖЕННЯ ПРАЦІВНИКІВ РИНКУ НЕРУХОМОСТІ
Вітаю.
Дехто каже, що нерухомість — це нудно.
Наприклад, я. Увесь час це кажу.
Але знаєте, що я думаю сьогодні?
Я досі думаю, що це нудно, та тепер я маю нагороду.
Якби я знав, що сьогодні отримаю таку нагороду,
я б приїхав на авто. Вона важкенна.
А тепер послухайте, серйозно,
є багато людей, яким я завдячую.
Ви знаєте, хто ви.
Зробіть послугу — назвіться,
бо я всіх вас забув, як тільки отримав нагороду.
Цей тип!
Тільки погляньте на себе.
Я єдиний одягнув смокінг. Де ваша повага?
Що ж, дякую вам, леді. З вами побачимося пізніше.
Найприємніше залишимо на потім.
Те, що він каже, — це він так жартує. Він завжди такий був.
-Він дотепний. -Він завжди був дотепним.
До біса. Вони маленькі.
Дякую! Дякую всім.
Добре.
Дякую, мем.
Коли його востаннє бачили?
Він зійшов зі сцени — і його більше не бачили. Він зник.
Коли це трапилося?
-П'ять років тому. -Ні, даруйте.
Час доби. О котрій годині?
Згідно з годинником на відео, за кілька хвилин до 20:00.
Там правильний час?
Думаю, так. Мене там не було. Він сказав, що я не мушу йти.
Чи опісля була вечірка чи якась вечеря?
Раніше я приходила. Він завжди щось вигравав.
Еге ж, ні, так, звісно. Ні, я чудово розумію.
-Але чи опісля була вечірка чи… -Мені слід було піти.
Та ви не пішли.
І тепер ви тут.
Розповідайте.
Вони мали зібратися випити на балконі, над рікою.
-Він там не з'явився. -Ні.
Містере Ґріффе, нам сказали, що ви маєте особливу силу.
Ні.
Я маю докторський ступінь із кримінології й звинувачення в убивстві.
Але ви бачите те, чого не бачать інші.
Здебільшого це внутрішня сторона тюремних стін.
Ви переконали матір прийти сюди?
-Це вже більше нікого не цікавить. -Еге ж.
Я чула про вас і подумала, що ви зможете нам допомогти.
Ми просто хочемо знати, де він. Куди він пішов?
Що ж, на мою думку, те, куди він пішов, очевидно з відео.
Або це стане очевидним, коли ми побачимо розклад поїздів.
Але те, де він зараз, —
із цим трохи складніше.
Як це може бути очевидним?
-Справа у спостереженні. -За чим?
Не знаю, але зазвичай справа у спостереженні.
Ніхто не знає, куди він пішов.
Його ніхто не бачив.
Еге ж. Зовсім ніхто. У цьому й річ.
Це все пояснює.
Як?
-Ви кохаєте його, чи не так? -Що ж, так.
-Але… -Ви досі смієтеся з його жартів.
Ви перевіряєте, чи інші також сміються.
-Ви кохаєте свого чоловіка. -Звісно ж, так.
А він кохав вас.
Я завжди так думала.
Я й не сумніваюсь.
Так казати немодно, проте чоловіки зазвичай кохають своїх дружин,
а дружини — своїх чоловіків.
Кохання — звична річ, та вона не буває звичайною.
Якщо ви знаєте, куди він пішов,
якщо це вам якимсь чином відомо,
розкажіть, будь ласка.
Я маю теорію,
але ще не готовий поділитися нею.
-Бет, візьмеш Ханну за руки? -Навіщо?
Бо я не можу цього зробити,
а в нас зараз буде складна розмова.
Ханно, чи задумувались ви над тим,
що є шанс, що я таки можу знайти вашого чоловіка?
Бо минуло п'ять років,
і дуже ймовірно, що він мертвий.
-Так ми хоч знали б напевно. -Так.
Знання — це вже щось. Це краще, ніж те, що ми маємо зараз.
А те, що ви маєте зараз…
це надія.
Так.
Надія — це жахливо.
Так.
Мабуть, так.
Наскільки я пам'ятаю.
Дякую.
То що це було?
Ви лиш хизувалися чи дійсно маєте теорію?
-Може, і те, й інше. -Зазвичай і те, й інше.
Гаразд, то розкажіть свою теорію.
Ви бачили те ж, що і я. Розкажіть свою.
Він отримав нагороду й виголосив невдалу промову.
А що далі?
Він розчинився в темряві.
Ні, не розчинився. Якраз цього й не трапилося.
Цього разу подивіться відео як слід.
Там усе є.
За кілька хвилин до 20:00 25 липня ще не темно.
До заходу сонця ще близько пів години.
Він вийшов серед білого дня.
І що з того?
І все з того.
Ви, мабуть, маєте авто?
Чи могли б ви дещо для мене дослідити?
О, вікарію.
-З якої нагоди така честь? -Я шукаю Едґара. Він вдома?
Ні, він… Він вийшов із друзями.
Добре. Так і має бути.
Знаєте, де він? Маю до нього розмову.
-Він має телефон. -Особисту.
Він щось накоїв?
Якщо він щось накоїв, я з радістю допоможу.
Ви знаєте, куди він пішов?
«ВУЛИК»
Агов, хлопці, яка жінка може розрізати метал?
Болгарка.
Він не зрозумів.
-Вибачте, мені треба… -Так, усе добре.
Привіт. Щось сталося?
-Щось церковне? Пов'язане із церквою? -Це твої друзі?
Так.
Хлопці. Просто хлопці.
Добре. Добре бачити, що ти буваєш серед людей.
Вони часто сюди приходять. Я приєднуюсь.
Мені це все краще вдається. Приєднуватись. Я не приймаю відмов.
Це чудово, Еде. Ти молодець.
-Ви казали бачитися з людьми мого віку. -Так.
Твого віку.
Хочеш, щоб я її віддав?
Флешку, Еде.
Хочеш?
Ту, яку ти ховав від матері.
Ти дав мені її в церкві, пам'ятаєш?
Твоє порно. Ти ховав своє порно.
Чотири.
Я не розповім твоїм друзям.
Чи матері.
Я лише запитую, чи ти хочеш, щоб я її повернув.
Я…
Що?
Що таке?
Що?
Чи ви…
Чи я що?
Та годі, це ж я.
Зі мною ти у безпеці. Ти ж це знаєш, так?
Послухай, ось. Ну ж бо.
Ти ж не хочеш, щоб друзі тебе таким бачили.
Я тільки питаю, чи ти хочеш, щоб я її віддав.
Твою флешку, ти хочеш, щоб я її віддав?
Вона не моя.
Ні, твоя.
Ти дав її мені сьогодні у церкві.
Нічого, тобі соромно. Твоя мама тебе шукала.
Ти дав її мені. Я лише повертаю тобі твою власність.
Вона не моя. Я вперше її бачу.
-Едґаре, чому ти мені брешеш? -Я вам не брешу.
Я не брешу. Я…
Чому ви кажете, що вона моя? Вона не моя.
-Ти її мені дав. -Ні, не давав.
-Не давав. -Едґаре, ти брешеш.
Ні, це ви. Ви брешете.
-Послухай. -Я йду додому.
Чого ви хочете?
Допомогти тобі.
-Куди ми їдемо? -До церкви.
-Чому? -Бо я бісовий вікарій.
-Скільки дзвінків вам дозволяють зробити? -Я маю особливу домовленість.
-Як зручно! -Не зовсім.
Ви переглянули запис ще раз?
Чоловік у смокінгу виголосив промову й зійшов зі сцени.
А як щодо публіки?
Я зрозуміла, він єдиний був у смокінгу. То й що?
Скільки вам до Алленвіля?
Кілометрів шість.
Праворуч від вас буде вивіска, «У Барні Бі».
Так, добре.
Заїдьте до Барні. Він для вас дещо має.
-Що? -Подзвоніть мені з Алленвіля.
МАЙСТЕРНЯ «У БАРНІ БІ» НАСТУПНИЙ З'ЇЗД
Кіте.
МАЙСТЕРНЯ «У БАРНІ БІ»
Перепрошую, мені потрібен Барні.
-Він там, у кінці. -Дякую.
Барні?
Барні!
Бет Девенпорт?
Секундочку.
-Що мені з цим робити? -Доставити.
Куди?
Туди, куди скаже Ґріфф.
Дякую вам.
О, гей.
Якщо ви розмовляєте з Ґріффом, передасте йому повідомлення?
Яке повідомлення?
Скажіть, що та особа запланувала дзвінок у скайпі на завтра о 21:00.
Це о 16:00 за нашим часом.
-Добре. -Добре.
А це ще одна справа містера Ґріффа?
Так. Так, це справа.
ДЖЕНІС ФАЙФ
Я подумала, що прийшов час поговорити.
Мабуть, так.
Слід було принести й вам склянку?
Я краще питиму з тієї, що й ви.
Думаєте, я вас отруїти хочу?
У вашому випадку це було б розумно.
Хай там як, це краще, ніж ключка для гольфу.
Еге ж.
Це для вас.
То… як думаєте, що буде далі?
Думаю, зрештою і, на жаль, я в цьому впевнена,
думаю, ви мене вб'єте.
Знаю, звучить драматично, але люди таки роблять це.
Люди вбивають людей. Таке трапляється.
І мені не спадає на думку жодне інше вирішення, а вам?
То ви думали, як вам викрутитись?
-Викрутитись із чого? -Убивства.
Ви точно про це думали.
Ні.
Саме вбивство — річ нескладна.
Справді?
Я впевнена, що ви це поґуґлите.
Звісно ж, це неприємно, але мені здається, що це нескладно.
Потрібна лиш сила.
Я думаю, ви дуже сильна, Мері.
Особливо якщо йдеться про Бена. Це завжди мені у вас подобалось.
Я люблю свого сина.
Так і є, тому мені страшно.
Послухайте, ця ситуація… цього ніхто не хоче.
-Я можу вам допомогти. -Даруйте?
Я можу вам допомогти.
Тобто «допомогти»? Допомогти з чим?
Я сиділа тут і думала.
Я небагато можу запропонувати, правда?
Окрім цього.
Я єдина людина на світі, яка може допомогти вам приховати вбивство.
Перепрошую, але я…
Я… Я не… Що?
Завтра о 21:00 у мене розмова із сестрою у скайпі.
Я ніколи її не пропускаю без попередження.
Усе почнеться, коли я їй не подзвоню.
Спочатку сестра поцікавиться, де я. Вона запитає друзів. Вони не знатимуть.
І того вечора я не повернуся додому.
Тоді почнуться активні пошуки.
Поліція зайде до моєї квартири — сусіди мають ключі —
і знайде щоденник на моєму столі.
Вони дізнаються, що останнє місце, куди я мала піти, —
це цей дім, до вашого сина.
А коли вони приїдуть сюди, то що знайдуть?
Якщо вони знайдуть мене в наручниках у вашому підвалі,
я розповім їм про все, що трапилось.
Вашого чоловіка арештують за напад,
а сина вважатимуть педофілом.
Цього ніколи не буде!
Це все стане неминучим завтра після 21:00.
Цей факт точний, як математика.
Хіба що…
Хіба що що?
Хіба що я напишу імейл сестрі й скасую дзвінок.
-Навіщо це вам? -Я надішлю імейл.
Його треба вислати з моєї адреси. Думаю, ви могли б його написати.
Треба ретельно підібрати слова.
Коли я зникну, люди можуть щось запідозрити.
-Я вам допоможу із цим. -Навіщо?
А тепер дещо кмітливе.
В імейлі я можу написати, що йду в похід.
Я часто ходжу в походи. Зазвичай на тиждень.
Жодних контактів з людьми.
Я зовсім нічого не розумію.
Мій телефон розбився.
Завдяки вашому чоловіку, це правда.
Знайти мій слід чи подзвонити мені неможливо.
-Для чого це вам? -Це неважливо.
Головне те, що я можу полегшити вам справу.
Бен буде в безпеці й вас не звинуватять в убивстві.
Але виключно за умови, що я вам допоможу.
Профіль — на вебмейлі.
Адресу ви знаєте, тож вам потрібен лише мій пароль.
Отже…
пропонуйте.
Пропонувати?
Я маю те, чого хочете ви, що маєте ви, чого могла б хотіти я?
Нічого.
Усе.
Моє життя,
мою свободу,
моїх друзів, мою сім'ю.
Усе, чого я ніколи більше не побачу через вас.
Та ви не можете цього запропонувати, чи не так?
Отже, Мері, що ще ви маєте?
Пропонуйте.
Подумайте про це. Я втомилася, хочу поспати.
-Це якесь безглуздя. -Дякую, що пригостили.
Я не… Я не розумію, чого ви від мене очікуєте.
Це не моя проблема, правда?
Це ваша проблема — не моя.
Я справді дуже втомилася.
Було б добре, якби ви залишили віскі.
До речі, скажете хоч слово чоловікові — жодного пароля.
Це лише між нами.
Скажете вікарію про нашу розмову — я не допоможу.
Чому?
Бо я його ненавиджу.
Він ніколи мені не подобався. Я впевнена, він здогадувався, але тепер,
тепер я по-справжньому його ненавиджу.
Тож не забувайте про це.
Не забувайте як я ненавиджу вашого чоловіка
під час роздумів про те, що можете для мене зробити.
Добраніч, Мері.
Залиште світло, будь ласка.
Вдалих вам роздумів.
Добраніч.
-Чому ти замкнула підвал? -Привіт, Бене.
Я подумала…
-Як фестиваль? -Так, досить лажово.
Я просто…
Просто його замкнула. Не знаю чому.
-Дженіс ще тут? -Ні. Ні, звісно ж, ні.
Чому б вона мала тут бути?
Здається, це її сумочка.
Вона, мабуть… Мабуть забула її.
Я подзвоню їй і скажу. Скажу, що сумочка у нас.
-Не хвилюйся. -Я подзвоню.
-Ні, я подзвоню і скажу їй. -Я сам.
Я подзвоню.
Мені однаково треба з нею поговорити.
Вітаю, Дженіс. Передзвоніть, коли отримаєте це.
Ви забули свою сумочку, і… Хай там як, я не маю модулів.
Пробачте за поведінку батьків сьогодні.
5 ПРОПУЩЕНИХ ДЗВІНКІВ ГОЛОСОВА ПОШТА — БЕТ
ГОЛОСОВА ПОШТА — БЕН ВОТЛІНҐ
Чому ви так одягнені?
Я на роботі.
Ні, не на роботі.
Сідай.
Еде, сідай.
Я знаю, що тут.
А я — ні.
Так, знаєш.
-Я вперше це бачу. -Ти брешеш.
Ні, не брешу.
Гадаєш, якщо я віднесу це в поліцію…
Гадаєш, вони не з'ясують, кому вона належить?
Їм це під силу, Еде. Це не важко.
Гаразд.
То віднесіть її. Віднесіть.
-Я не хочу. -Віднесіть. Мені байдуже.
Мені не байдуже, Еде.
Мені не байдуже,
бо
це дім Божий, а ти мені брешеш.
-Хочеш помолитися? -Ні.
Я вважаю, що тобі слід помолитися.
Бог був з тобою в годину найбільшої темряви,
а ти збрехав у Його домі.
Тобі треба помолитися. Ти знаєш.
Поглянь на мене.
Якщо ти не можеш визнати гріхи переді мною — нічого.
Я неважливий.
Але, Еде,
ти мусиш визнати їх перед Богом.
Ось як це працює.
Так. Добре.
Якщо ти вчинив недобре…
нічого страшного.
Усі ми помиляємося.
Але ти маєш відкритися перед Богом.
БІБЛІЯ
Прощення не буде,
якщо спершу не визнаєш свої гріхи.
Уголос, Еде.
-Тут нікого немає. -Ви тут.
Як представник Бога, і ти це знаєш. І як твій друг.
Отче наш,
що єси на небесах…
прости мені мої гріхи.
-Усе правильно? -Добре. Дуже добре.
Дуже добре. Продовжуй.
Я переглядав
різні речі.
Речі, які не слід було переглядати.
Продовжуй.
Знаю, що не слід. Знаю, що це неправильно.
Вікарій завжди каже мені, що правильно, а що — ні,
і я знаю, що це неправильно.
Що неправильно?
Еде?
Що не так із фотографіями на флешці?
Едґаре.
Моя мама дізнається?
Про що дізнається?
Дізнається?
Це тільки між тобою й Богом.
Я не можу. Я не…
Ти маєш це сказати. Прощення не буде, якщо не скажеш.
Немає ніякого прощення. Я знаю.
Ти мусиш сказати це, Еде.
-Ніхто не прощає. -Бог прощає. Скажи це. Усе буде добре.
-Не буде. -Буде, якщо скажеш це.
Я не можу.
Не можу.
Авжеж, можеш. Усе буде добре!
Я хочу померти.
Чому не можна просто померти?
Чому мене зупинили?
Чому це когось хвилює?
-Йди сюди. -Що ми робимо?
Що б у тебе тут не було, мені не треба це бачити.
-Скопіюй це на мій комп'ютер. -Навіщо?
Зроби так, щоб виглядало, наче це ховали у непомітному місці.
Щоб виглядало, наче це моє і я це ховаю.
-Зрозумів? -Ні.
Тобі нічого не буде. Це буде моя провина.
Моя.
Але чому?
Я не знаю. Бог свідок.
Так треба. Зроби це.
КАСИ
Я маю сісти на поїзд?
Підійдіть до будь-якого вікна праворуч.
Ви мали б бачити конференц-центр.
-Задній фасад. -Там і зник Конор.
КОНФЕРЕНЦ-ЦЕНТР АЛЛЕНВІЛЯ
Так.
І прямо за ним — єдине місце, куди він міг піти.
Вокзал Алленвіля.
-Це не так. -Справді?
Ви маєте відеозапис?
Я переглядаю його знову й знову. Що я пропустила?
Подивіться ще раз. Особливо мить, коли камеру повертають на глядачів.
Він єдиний був у смокінгу.
Як міг чоловік у смокінгу,
з нагородою в руках, пройти вулицями міста
зовсім непомічений?
Його ніхто не бачив.
Я вважаю, це майже неможливо.
Хіба що він пройшов через стоянку і прийшов сюди.
Саме так.
Бридня. Тут його також помітили б.
Тут він вирізнявся б так само, як і на вулиці.
Підкрутіть звук.
Перемотайте туди, де відчиняються двері.
…люди. Я тут єдиний у смокінгу…
-Чуєте? -Де ваша повага?
Дев'ята симфонія Бетховена.
Що ж, дякую вам, леді…
-Так, там концерт у залі. -Я перевіряв.
Те, що ви почули, — за чотири хвилини до кінця симфонії.
Отже…
Я хочу сказати, що то був майже кінець.
Я розумію, що ви кажете. Чому ви це кажете?
-Що я взагалі тут роблю? -Перевіряєте теорію.
-Яку теорію? -Дивіться.
Я вже безліч разів дивилася.
Не відео, погляньте на вокзал.
Я ретельно спланував ваш приїзд. Сьогодні був денний виступ.
В Алленвільському Центрі щойно завершився концерт.
На вокзалі зараз мало б ставати людно.
Я маю рацію?
Гаразд, то його мало б побачити ще більше людей.
Саме так. Навіть у натовпі,
як Конор Дойл міг бути абсолютно непоміченим?
Чоловік у смокінгу,
із нагородою в руках.
Добре, як?
-Ви про дещо забули. -Про що?
Оркестр.
Оркестр також їде додому.
Смокінг важко не помітити,
хіба що людей у смокінгах багато.
Так ми бачимо світ.
Ми бачимо виняток, а не правило.
Отже, через 15 хвилин після промови, яку ми побачити,
настала єдина мить, коли чоловік у смокінгу
міг стояти на вокзалі цілком непомічений.
Усе, що треба знати, — це які поїзди від'їжджали
у межах наступних десяти хвилин після того, як він прийшов.
Добре, я перевірю.
Я вже перевірив.
Хто б сумнівався. Що ви знайшли?
-Те, що шукав. -І що це?
Збіг.
Добре.
Ми приїхали. Іди собі.
Ми приїхали, йди.
Я не розумію, чому ви це робите.
Бо більше нічого не можу придумати.
Справді не можу. Більше нічого. Просто…
Я просто хочу вчинити правильно. Чому це, трясця, так важко?
Вали вже. Вперед, іди додому.
Послухай мене.
Більше навіть не наближайся до чогось подібного.
До будь-чого… ніколи.
Якщо відчуєш спокусу, згадай, що я для тебе зробив.
Що я зробив із собою заради тебе, і зупинися.
Просто зупинися.
Я не розумію, чому ви мені допомагаєте.
Бо я бісовий вікарій!
Хто вас уб'є?
Даруйте, що?
Вбивство — один із варіантів завершення вашого життя.
Але хто це зробить?
Вас може вбити незнайомець.
Та якщо ви сама не ведете насильницький спосіб життя,
це дуже малоймовірно.
Ви ще там?
Так.
Підіть привітатися.
Візьміть конверт.
Існує величезна ймовірність, що ваш убивця
є у вашому списку контактів,
бо, як правило, людей убивають ті, кого вони люблять.
А зараз, то міг бути лише збіг, але перший поїзд,
на який міг сісти Конор, коли прийшов на вокзал,
був поїздом додому.
Добридень ще раз.
Усе гаразд?
Ні.
У межах розумного.
У цьому немає нічого розумного.
Так, справді немає.
Я можу скасувати розмову в скайпі.
Це дасть вам більше часу до того, як хтось помітить, що я зникла.
У мене немає занять увесь тиждень.
Мене нескоро почнуть шукати.
Навіщо вам це робити?
Хочу, щоб ви уникнули поспішних рішень.
Необдуманих вчинків.
Ніхто не робитиме нічого необдуманого.
Ви можете надіслати імейл моїй сестрі з моєї скриньки.
Я допоможу підібрати слова.
Я зареєстрована на вебмейлі. Можу сказати вам пароль.
Він мені непотрібен.
Це «пароль».
Мій пароль — «пароль». Я знаю, це по-дурному,
та кому потрібні мої повідомлення?
Дженіс, мені це непотрібно.
І що?
-Я втомився. Просто хочу лягти. -Ні.
-Розкажи, як розмова з Едґаром. -Добре. Я все виправив.
З Беном усе буде гаразд.
Що ти накоїв?
-Мені просто потрібен час. -Ні.
Кажи, що ти накоїв.
Ти розлютишся.
Кажи.
Покажете, що в конверті? Ви так його тримаєте, наче він важливий.
Дайте їй конверт.
Агов!
Перепрошую.
Що відбувається?
Вона поглянула на фотографію і вийшла.
Справді? Цікаво.
Я думав, вона просто заплаче.
Куди вона пішла?
Мабуть, запанікувала. Тікає.
Типово.
Хіба що вона пішла перевірити, чи тіло ми теж викопали.
Звідки це у вас?
Що ж, здавалось очевидним, що, вбивши чоловіка,
вона, мабуть, закопає нагороду з ним.
Але як ви її знайшли?
Я не мусив. Нагороду щороку дають однакову.
Знайти фото з нею й додати бруд у фотошопі неважко.
Цей Барні, він профі.
Але вона попросила вас допомогти їй.
Так, за пропозицією доньки.
-Але ж вона прийшла. -Звісно, прийшла.
Вона навіть виступала на телебаченні, просила чоловіка повернутися.
Брехуни завжди найгучніші.
Але ви сказали, що вона його кохає.
Я в цьому впевнений.
Вбивство рідко буває проявом байдужості.
Собі ви теж так кажете?
Я не знаю, що кажу собі.
Та я скажу вам ось що.
Якщо по-справжньому когось кохаєте, нізащо не повертайтесь додому раніше.
Ви хотіли заінтригувати мене?
Ні, я хотів, щоб ви сіли на літак.
Що? Даруйте, що… Який літак?
Ви летите в Англію. Мені потрібен хтось на місці.
Повідомлення від Барні було про Дженіс.
Завтра о 21:00 у неї буде розмова в скайпі,
і мені буде цікаво дізнатися, що трапиться.
-Але ж ви наче казали… -Сідайте на літак.
-Ви сказали, що не берете цю справу. -Авжеж, беру.
Я хотів перевірити, чи ви кинете подругу заради кар'єри.
-Чому? -Чому?
Бо схоже, що ви дуже високо оцінюєте свою моральність.
Я вирішив, що прийшов час провчити вас.
-Дякую. -Будь ласка.
Ненависть до себе — це прозорість, а вона корисна.
Мене вчить моралі вбивця?
Кожен з нас — убивця, Бет.
Потрібна лиш вагома причина і поганий день.
Щасливої дороги.
Дідько!
Я не розумію.
Я ніколи не зрозумію.
Ти чудово все розумієш.
Якщо Дженіс звинуватить Бена, я візьму провину на себе.
-Тепер я маю докази. Я можу це довести. -А Едґар, клятий Едґар?
УВІРУЙ У НЬОГО.
Едґар цього не переживе. Я переживу.
-Ти зруйнував цю сім'ю до бісової матері. -Я врятував цю сім'ю.
Бенове життя не буде зруйноване. Ти не вб'єш жінку у підвалі.
Ти тупий засранець.
-Я намагаюсь чинити правильно. -Едґаре.
Я лиш чиню правильно — це й усе.
Бен у безпеці, ти в безпеці, Дженіс у безпеці.
-Едґаре. -Едґар у безпеці.
Так, Ед у безпеці.
А що не так?
Що в усьому цьому не так? Що не так з безпекою?
Я вікарій і маю так чинити.
Хочеш, щоб тебе вважали педофілом?
Ні, трясця, звісно, що не хочу. Але що мені робити?
Це можна відкласти.
Відкласти що?
Тобі потрібен час, щоб це обдумати.
Завтра о 21:00 у неї дзвінок у скайпі,
і тоді всі почнуть цікавитися, де вона.
Є шанси, що я зможу змусити її скасувати його.
Це не має сенсу.
Але доведеться переконати її.
Можна скасувати, якщо захочемо, але в цьому немає сенсу.
-Даруй, що? -Це єдиний вихід.
«Ми» можемо скасувати?
Вона дала мені пароль до своєї електронної скриньки.
-Дала пароль? -Це неважливо. Забудь про це.
-А що дав їй ти? -Нічого.
Нічого? Але я не…
-Це… -Мері…
Мері, все гаразд.
Урешті-решт усе буде гаразд.
Ось побачиш, я обіцяю.
Я знаю, як це зараз виглядає…
але ми зробимо це заради Бена.
Тебе вважатимуть педофілом.
Так, знаю.
Усі віритимуть в це.
Але доки у це віритимуть,
Бен буде в безпеці.
НЕ ВІРТЕ, ЩО ВІКАРІЙ — ПЕДОФІЛ. ВІН ПРИКРИВАЄ ІНШУ ЛЮДИНУ
Переклад субтитрів: Анастасія Хома