‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫סוכנת הבית הייתה רגילה לטביעות רגל בוציות.‬
‫מספר פעמים בשנה, כך נראה,‬ ‫היא החלה את יומה עם סמרטוט.‬
‫תמיד אותו מסלול.‬
‫מהדלת לאגף האסור, ובחזרה.‬
‫הדלת נתקעה.‬
‫היא נתקעה, ולא הצלחנו לפתוח אותה.‬
‫באמת.‬
‫והבלגן במסדרון?‬
‫זה רק קצת בוץ.‬
‫אני סולחת לכם.‬
‫אבל חוששתני שאני...‬
‫שאני לא מאמינה לכם.‬
‫זאת הבעיה.‬
‫מיילס!‬
‫מיילס, כרגע ניקיתי את זה!‬
‫אפשר לקבל את זה, בבקשה?‬
‫מה את...‬ ‫-לא אני.‬
‫אתה.‬
‫זה היה לגמרי לא מקובל,‬ ‫ועכשיו אתה תסיים לנקות.‬
‫אבל זה לא הוגן.‬ ‫-היי.‬
‫זה רק קצת בוץ.‬
‫עכשיו תסיים לנקות,‬
‫ופלורה ואני נביא את הבובה שלה בחזרה.‬
‫בהנחה...‬
‫שזה בסדר מבחינתך, גברת גרוס?‬
‫לא, זה בסדר מבחינתי.‬
‫למעשה, ניהלנו את השיחה הזאת בעבר,‬
‫נכון, מיילס?‬
‫נראה שכל כמה שבועות השניים האלה‬ ‫יוצאים לריצת חצות,‬
‫והטמבלית כאן מנקה את הבוץ שלהם.‬
‫בוקר טוב.‬
‫תסלח לנו, אוון.‬
‫היי, אוון.‬ ‫-פלורה.‬
‫בואי.‬
‫אני לא אוהבת את המרתף.‬
‫נורא למדי שם למטה.‬
‫אני יכולה להישאר לשתות כוס‬ ‫מיץ תפוזים עם אוון, בבקשה?‬
‫מצטערת, אני לא רוצה להיות חצופה או משהו.‬
‫אני פשוט שונאת את המרתף.‬
‫הוא נורא למדי.‬
‫זה בסדר?‬
‫זה ייקח לי רק שנייה.‬
‫אח של מישהי זרק את הבובה שלה‬ ‫לתוך פיר הכביסה.‬
‫אה, כמובן.‬
‫תודה.‬
‫אחים הם לפעמים נוראים למדי, נכון?‬
‫אבל הוא לא כזה.‬
‫הוא באמת לא.‬
‫יש לך לב טוב, עלמתי.‬
‫תראי את מי מצאתי.‬
‫איך קוראים לה?‬
‫היא לא זוכרת.‬
‫תתלי את זה בחדר שלך?‬
‫להגנה?‬
‫לא, הורדתי את זה.‬
‫למה?‬
‫כי זה לא פועל.‬
‫מיילס!‬
‫את יכולה ללכת להתלבש.‬
‫מיילס?‬
‫מיילס, אתה בסדר?‬
‫- שישה חודשים לפני כן -‬
‫בסדר, ילדים.‬
‫בואו נשב.‬
‫בואו נמצא את המושבים שלנו, טוב?‬
‫שלום.‬
‫ברוכים הבאים.‬
‫בוקר טוב, רבותיי.‬
‫בוקר טוב, האב סטאק.‬ ‫-בוקר טוב, האב סטאק.‬
‫אני מקווה שלכולכם היה חג מולד חגיגי מאוד.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫מצוין.‬
‫אני חושב שיש לנו רוב.‬
‫ובכן...‬
‫סמסטר האביב.‬
‫ברכותיי, נראה שהצלחתם לעבור את החורף,‬
‫אבל לא בלי כמה נפגעים.‬
‫חוששני שבראיין דנקן לא יצטרף אלינו‬ ‫לזמן מה.‬
‫כן.‬ ‫-הוא חולה?‬
‫לא, מר הופר. לא משהו רציני שכזה.‬
‫הוא נפל נפילה קלה.‬
‫הוא מחלים, ויצטרף אלינו שוב בקרוב.‬
‫אם כך...‬
‫שנתחיל?‬
‫ספרי תנ"ך.‬
‫" עדר גדול של חזירים היה רועה שם סמוך להר,‬
‫והרוחות הטמאות הפצירו בו:‬
‫'שלח אותנו אל החזירים,‬
‫וניכנס לתוכם.'‬
‫אז הוא הרשה להן,‬
‫ויצאו הרוחות הטמאות ונכנסו בחזירים.‬
‫והעדר הסתער ממורד ההר‬
‫אל הים, וטבע בו."‬
‫אם כך...‬
‫בבקשה.‬
‫שלוש בשורות,‬
‫שלושה דיווחים מעט שונים של אותו מאורע.‬
‫שלושה מקומות שונים‬ ‫שהוא יכול היה לקרות בהם.‬
‫אבל עיקרי הדברים זהים.‬
‫ישו גירש את השדים,‬ ‫שמכונים "לגיון" אצל לוקס ומרקוס,‬
‫ואינם קרויים בשם אצל מתי,‬
‫מתוך אדם יחיד, על פי לוקס ומרקוס,‬
‫או משני אנשים, על פי מתי, אל תוך...‬
‫ובזה הם כולם מסכימים,‬
‫...עדר של חזירים.‬
‫ואז הם קפצו לתוך הים.‬
‫ואז הם קפצו לתוך הים, בדיוק.‬
‫אבל למה מתי היה לעומתי כל כך?‬
‫מה זה "לעומתי"?‬
‫זה אומר שהוא התנהג כמו דפוק.‬
‫היי, תשמור על השפה שלך, אוברמן.‬ ‫אזהרה אחרונה.‬
‫מילר, שאלה מצוינת.‬
‫למה הבשורות שונות בגרסתן?‬
‫ובכן...‬
‫כי האדם אינו מושלם.‬
‫אפילו בני האדם שכתבו את הבשורות.‬
‫אפילו אני, עובדה שאצטרך להזכיר‬ ‫לחלק מהוריכם, ללא ספק,‬
‫לאחר שישמעו על השיחה הזאת.‬
‫הם נזקקו לרשות?‬
‫השדים?‬
‫רשות ל...‬ ‫-להיכנס לחזירים.‬
‫כן, בהחלט.‬
‫אבל הם נזקקו לה בשבילו?‬
‫הם נזקקו לרשות כדי להיכנס לאדם?‬
‫שאלה מצוינת, וינגרייב.‬
‫וזה בעצם מוסר ההשכל החשוב כאן,‬
‫אז תודה ששאלת זאת.‬
‫אנחנו, כולנו, חופשיים לקבל החלטות בעצמנו.‬
‫זו אחת המתנות החשובות ביותר‬ ‫שאלוהים העניק לנו.‬
‫מתנה שאפילו השדים בסיפור לא יכלו לבטל.‬
‫אתם מבינים, הרשע קיים,‬
‫ואנחנו מתפתים.‬
‫אבל שום דבר לא מאלץ אותנו.‬
‫אז, כן.‬
‫הם כן נזקקו לרשות שלו.‬
‫כפי שהם זקוקים לרשות שלנו!‬
‫טוב, רבותיי.‬
‫וינגרייב.‬
‫דיבור זריז.‬
‫המנהל העביר לי את זה הבוקר.‬
‫זה לא שכיח‬ ‫שתלמיד מקבל דואר ביום הראשון.‬
‫ואם לשפוט לפי כתב היד על המעטפה,‬
‫אני מניח שזה מ...‬ ‫-מאחותי.‬
‫מאוד מתחשב מצדה,‬ ‫לשלוח מכתב שיחכה לך.‬
‫אני בטוח שהיא כתבה משהו‬ ‫שיעזור לך להרגיש יותר בבית.‬
‫שאלת שאלות מצוינות היום, דרך אגב.‬
‫תודה, אדוני.‬
‫על לא דבר.‬
‫ווינגרייב...‬
‫אני רוצה שתדע שהחדר הזה‬ ‫הוא מקום בטוח לשאלות.‬
‫ולא רק בקשר ללימודים.‬
‫לגבי הכול.‬
‫אני כאן, וגם חברי הסגל האחרים,‬
‫אז אם תרגיש צורך לדבר,‬
‫אנחנו נקשיב.‬
‫אתה לא לבד כאן, זה מה שאני אומר.‬
‫תודה, אדוני.‬
‫טוב, לא אעכב אותך.‬
‫אה...‬
‫יוחנן פרק ט"ז, פסוק כ"ב.‬
‫הוא קצר, אני מבטיח,‬ ‫אבל הוא עזר לי יותר מפעם אחת.‬
‫יוחנן פרק ט"ז, פסוק כ"ב.‬
‫"וגם אתם כעת תתעצבו,‬
‫אך אשוב ואראה אתכם,‬
‫ושש לבכם,‬
‫ואין מסיר שמחתכם מכם."‬
‫וינגרייב!‬
‫כמעט הגיע הזמן!‬
‫שנרד?‬
‫וינגרייב?‬
‫וינגרייב!‬
‫הצרות החלו כפי שצרות בדרך כלל מתחילות.‬
‫בתאונה.‬
‫או, כך יכנו זאת.‬
‫וינגרייב!‬
‫מיילס!‬
‫וינגרייב!‬
‫אתה יכול לישון למטה.‬
‫תודה.‬
‫אני שמח שאתה בסדר.‬ ‫-כן.‬
‫למה עשית את זה?‬
‫את מה?‬
‫למה קפצת?‬
‫אני רק מחפש את המפתח הנכון.‬
‫מה אמרת?‬
‫לא קפצתי.‬
‫נפלתי.‬
‫ראיתי אותך קופץ.‬ ‫-נפלתי.‬
‫כן, טוב...‬
‫אם תצטרך משהו,‬
‫אני כאן בשבילך, חבר, בסדר?‬
‫לילה טוב, מיילס.‬
‫האב סטאק!‬
‫מה יש, מר בנקס?‬
‫מכות!‬ ‫-מכות!‬
‫היי, תפסיקו עם זה.‬
‫תפסיקו עם זה!‬
‫וינגרייב!‬
‫הופר.‬
‫הופר!‬
‫הנה.‬
‫אתה בסדר? אתה יכול לנשום?‬ ‫-כן.‬
‫בסדר, תן לי להרים אותך.‬
‫תודה לאל.‬
‫שחרר את העניבה.‬
‫הנה.‬
‫טוב, כולם לחזור לכיתה.‬
‫קדימה, כולכם.‬
‫אז אתה התחלת את זה?‬
‫הוא פגע בך בדרך כלשהי?‬
‫אמר לך משהו?‬
‫משהו שהרגיז אותך?‬
‫תראה, מיילס...‬
‫אני רוצה לעזור לך,‬ ‫אבל אני צריך שתעזור לי‬
‫להבין את זה.‬
‫ולא רק לי, גם להורים של הופר.‬
‫הם יכולים לדרוש השעיה.‬
‫והמנהל ירצה לרצות אותם.‬
‫אבל...‬
‫העדיפויות שלי אחרות.‬
‫כבר דיברתי עם המנהל,‬
‫והבהרתי לו שרווחתך היא באחריותי,‬
‫ובעדיפות אצלי...‬
‫מעתה והלאה.‬
‫אבל, וינגרייב...‬
‫זו לא הדרך.‬
‫תראה, אני מבין מה עובר עליך.‬
‫או, יודע מה? אולי אני לא מבין.‬
‫אולי אני לא מבין, אז...‬
‫אז, תגיד לי.‬
‫תהיה המורה שלי.‬
‫כולנו עושים דברים נוראים לפעמים.‬
‫זה צפוי. זה טבוע בנו מההתחלה.‬
‫אבל תחושת החרטה,‬
‫האשמה,‬
‫האשמה הנוראה הזו,‬
‫שבוערת בתוך החזה, זה מה...‬
‫זה מה שמייחד אותנו בעיני אלוהים.‬
‫איש מאיתנו אינו חף מאשמה.‬
‫מלבד הנשמה שעוד לא נולדה, ובעלי החיים.‬
‫כמו פידג' שם.‬
‫הם היחידים שתמימים באמת.‬
‫אז זה לא היה הוגן, נכון?‬
‫מה?‬
‫מה שישו עשה לחזירים.‬
‫בסיפור על השדים.‬
‫אולי לא.‬
‫אלוהים פועל בדרכים מסתוריות.‬
‫זו קלישאה, אני יודע, אבל...‬
‫היא נכונה.‬
‫ומוות הוא משהו שיש להתאבל עליו,‬
‫לא לפחד ממנו.‬
‫ואתה נאלצת להתמודד עם המוות...‬
‫הרבה יותר מכפי שילד בגילך אמור.‬
‫הרבה יותר.‬
‫הם במקום טוב יותר, מיילס.‬
‫אני לא יודע הכול, אבל...‬
‫את זה אני כן יודע.‬
‫הם במקום טוב יותר.‬
‫הם לא יחזרו.‬
‫חוששני שלא.‬
‫גם זה לא הוגן.‬
‫לא, זה לא.‬
‫למה הרעים זוכים לחזור,‬
‫אבל הם לא?‬
‫אדון וינגרייב,‬
‫האם יש משהו שברצונך לומר?‬
‫כל דבר?‬
‫אני חושב לסלק אותך מבית הספר,‬ ‫אישי הצעיר, באמת.‬
‫אבל האב סטאק...‬
‫טוב, אבי, אתן לך לומר זאת.‬
‫וינגרייב...‬
‫מיילס.‬
‫מה שעשית, אי אפשר למזער זאת,‬
‫אי אפשר להימנע מכך בכך שלא נדבר על זה,‬ ‫או בכך שנשלח אותך הביתה.‬
‫זה יעקוב אחריך.‬
‫אתה מבין? זה...‬
‫זה יישאר.‬
‫אבל חרטה,‬
‫הפגנת חרטה,‬
‫לא תעלים את כל זה,‬
‫אני לא אשקר לך, אבל זה יהיה הצעד הראשון‬
‫לקראת כפרה כלשהי.‬
‫לקראת חסד.‬
‫אני יודע שעברת הרבה.‬
‫אל תרחם עליי.‬
‫ההורים שלך...‬
‫והאופר שלך.‬
‫יותר משנוכל להבין.‬ ‫-לא.‬
‫נטל שכזה עלול לגרום לאדם, לכל אדם,‬
‫לעשות דברים נוראים, אפילו אם לא בכוונה.‬
‫זה עלול ללחוץ עליך,‬
‫לגרום לך לבצע מעשים...‬ ‫-איש לא מאלץ אותנו.‬
‫הכומר שלנו אומר‬
‫שאנחנו נתחיל בהתנצלות ונמשיך משם.‬
‫הוא צודק לגבי הנסיבות המיוחדות שלך,‬
‫אבל אני חייב להתעקש על התנצלות, לכל הפחות.‬
‫למען השם, אנחנו צריכים לפחות לקבל את זה.‬
‫דבר!‬
‫החיה הזו מתה בגללך, וינגרייב.‬
‫זה לא אומר שהיא איננה.‬
‫מה אמרת?‬
‫אני מצטער.‬
‫אני יודע, מיילס.‬
‫אני יודע, ואני גם יודע ש...‬
‫שיחד, אני ואתה...‬ ‫-אני מצטער שלא עשיתי משהו גרוע יותר.‬
‫שלא ערפתי לה את הראש, שלא הוצאתי לה‬ ‫את הקרביים, או שרפתי אותה.‬
‫אני מצטער שלא עשיתי משהו גרוע יותר.‬
‫אם כך, טוב.‬
‫תשיגו את דודו של אדון וינגרייב בטלפון,‬ ‫בבקשה.‬
‫- משרד המנהל -‬
‫אני מצטער, אבי.‬
‫אני...‬
‫הייתי צריך למצוא את המפתח שלך.‬
‫זה הכול.‬
‫וכך, היה קשה לקבוע את הסיבה המדויקת‬ ‫לסילוקו של מיילס.‬
‫הוא סולק, כך הסתבר, בגלל פציעה,‬
‫תאונה, פשע,‬
‫קטטה,‬
‫ולבסוף,‬
‫בגלל עלבון. ‬
‫למה הוא עשה את כל הדברים הללו,‬ ‫איש לא הבין.‬
‫רק המכתב מפלורה,‬
‫שנמסר עם הגיעו ונשכח במעונות,‬
‫הציע רמז אפשרי‬
‫לסיבה שבגינה התאמץ כל כך להישלח הביתה.‬
‫- בוא הביתה -‬
‫"בוא הביתה."‬
‫סיימתי.‬
‫טוב, אני כבר מגיעה.‬
‫הם חוזרים לבית?‬ ‫-אחר כך.‬
‫בסדר.‬
‫נקי ומצוחצח!‬
‫אני מניחה שלמדת את זה...‬ ‫-בפנימייה.‬
‫כן. די מקצועי, הייתי אומרת.‬
‫למה שלא תלמד את אחותך איך לעשות את זה?‬
‫היא תחשוב שזה פשוט נפלא.‬
‫אבל...‬ ‫-פשוט... נפלא.‬
‫מה אתם עושים?‬
‫האנה קיבלה יום חופש, מסתבר.‬
‫הגבירה מעבידה את הילדים.‬ ‫-כן.‬
‫באמת?‬
‫יפה.‬
‫מה דעתך עליהם?‬
‫מושלם.‬
‫אני יכולה להתרגל לזה.‬
‫אני לא יודעת, אני מרגישה עצלנית,‬ ‫כמו איזו בטלנית.‬
‫קדימה, תודי בזה.‬
‫את אוהבת את ההפסקה הקטנה הזאת.‬ ‫-אני מניחה.‬
‫אני רק לא אוהבת לראות אותם נענשים,‬ ‫זה הכול.‬
‫הם לא הראשונים שהשאירו בוץ במסדרונות.‬ ‫את אמורה לדעת.‬
‫בכל פעם שאני רואה אותך צועדת לעבר הבית,‬
‫היד שלי מתקרבת לסמרטוט.‬
‫ראשית,‬
‫אני תמיד מנגבת את הרגליים, שתדעי לך.‬ ‫ ושנית,‬
‫מה לגבי זה שהם נעלו אותה בארון?‬
‫את לא יכולה להאשים אותם בזה.‬
‫בהתחשב במה שהם איבדו,‬ ‫המוזרות שלהם צפויה.‬
‫לא תוכלי לוותר להם לנצח.‬
‫את מנקה אחריהם, אוון מאכיל אותם, רבקה...‬
‫רבקה פינקה אותם.‬
‫אבל היא...‬
‫היא מכריחה אותם לעבוד עבודת פרך.‬ ‫-נו, בחייך.‬
‫מה?‬
‫החרא הזה עובד.‬
‫הוא עבד עליי.‬
‫תראי אותי עכשיו. אות ומופת לחינוך מחדש.‬
‫תודה לאל, אתה כוכב.‬
‫כן.‬ ‫-האנה?‬
‫ג'ין וטוניק?‬ ‫-אה, לא.‬
‫לא, תודה. לא בשבילי.‬
‫ג'ין הוא משקה עצוב.‬
‫אז, אוון...‬
‫מה דעתך על האופר החדשה?‬
‫רכלנית.‬ ‫-מה?‬
‫זו רק דאגה נוצרית, האנה.‬
‫טוב, בסדר.‬
‫בסולם שבין אפס לאמריקאית,‬
‫איך היית מדרג אותה?‬
‫אמריקאית.‬ ‫-אמריקאית.‬
‫אז זהו זה.‬
‫אולי היא קצת יותר מדי יפה.‬
‫אתה חושב שהיא יפה, אוון?‬
‫ג'יימי!‬
‫תראי אותו!‬
‫הוא בלע את הלשון.‬
‫הוא לא יכול לענות.‬
‫רומנים לא נגמרים טוב בבליי, נכון?‬
‫אנחנו סתם צוחקים.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫אבל ככה זה מתחיל.‬
‫אל תדאגי. אני רואה רק אותך, האנה.‬
‫תיהנו מההפסקה, גבירותיי.‬
‫אה, כמעט שכחתי.‬
‫במטבח, יש סדק בתקרה.‬
‫אכפת לך ללכת לשם ולהעיף מבט?‬
‫איפה בדיוק?‬
‫ליד התנור, גבוה על התקרה. לא תוכלי לפספס.‬
‫אני אטפל בזה.‬
‫כל הכבוד, ילדים! תמשיכו!‬
‫פלורה, ניקית.‬
‫כמה מתוק מצדך.‬
‫על לא דבר.‬
‫שמתי את כל הדברים שלך בארון ובשידה.‬
‫את כועסת עליי?‬
‫מצאתי אותם.‬
‫לא שברתי אותם. אני מבטיחה.‬
‫הם היו ככה.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫זה בסדר.‬
‫תסלחי לי לרגע.‬
‫את בסדר?‬
‫ילדים.‬
‫מתישים אותך.‬
‫כן.‬
‫טוב, אנשים מתישים אותך.‬
‫כולם.‬
‫בגלל זה אני מעדיפה צמחים.‬
‫קל להסתדר איתם.‬
‫ואם אני לא אוהבת צמח,‬
‫אם הוא מסתכל עליי מוזר,‬
‫אני תמיד יכולה...‬
‫את יודעת...‬
‫אז אם את מחפשת עצות לגידול ילדים, אני...‬
‫אתחיל שם, אולי.‬
‫זהו זה.‬
‫לא כל כך נורא, אה?‬
‫כן.‬
‫אני בוכה כאן שלוש, אולי ארבע פעמים ביום.‬
‫חמש, אם לדבר בכנות.‬
‫איך את חושבת שכל הצמחים מקבלים מים?‬
‫בזכות המעיין הנובע של דמעותיי האינסופיות.‬
‫ככה.‬
‫ככה קיבלתי את העבודה.‬
‫את עושה עבודה נהדרת.‬
‫תודה.‬
‫תמיד.‬
‫טוב.‬
‫טוב, נחזור לעבודה.‬
‫תתעודדי, פופינס.‬
‫לאן אתה הולך?‬
‫חוזר לגן. יש עוד כמה עשבים לעקור.‬
‫מחפש הקלה בעונש על התנהגות טובה?‬
‫שיהיה לך אחר צהריים מקסים, ג'יימי יקירתי.‬
‫יקירתי?‬
‫לא, לא יותר מדי, או שיבואו לקחת אותך.‬
‫מי יבוא?‬
‫משטרת האוכל.‬
‫על תקיפה ממולחת.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫אתה כזה מקסים, אוון. למה אתה חייב לדבר?‬
‫מיס קלייטון?‬
‫אוכל לדבר איתך?‬
‫כן, בטח.‬
‫בארבע עיניים.‬
‫אנחנו נצליח, נכון?‬
‫נכון.‬
‫בית וינגרייב.‬
‫הלו?‬
‫נו?‬
‫אני רוצה להתנצל.‬
‫על הכול.‬
‫על כך שנעלנו אותך בארון, על הבלגן במסדרון.‬
‫על הכול.‬
‫אבל בעיקר, על כך שהתנהגתי כמו ילד קטן.‬
‫כשאני ליד פלורה אני שוכח את עצמי.‬
‫וואו.‬
‫זה...‬
‫אני חושב שפלורה פשוט מתגעגעת נורא‬ ‫למיס ג'סל.‬
‫אז אנחנו משחקים משחקים קטנים‬ ‫כדי שהיא לא תהיה עצובה.‬
‫זה כל כך סוחט.‬
‫להתעסק עם ילדים.‬
‫חרא קטן.‬
‫היי.‬
‫חרא מזוין קטן.‬
‫היי, הוא רק ילד.‬
‫אני אהרוג אותו.‬
‫אני נשבעת באלוהים...‬ ‫-היי, אלה רק כמה פרחים.‬
‫בטח. אם ככה, זה בסדר.‬
‫ילד קטן קטף כמה פרחים.‬
‫מה הסיפור?‬ ‫-הם לא היו מוכנים לקטיף!‬
‫תראי, אני רק...‬
‫יש לי דרך לעשות דברים,‬ ‫ואני לא אוהבת שאנשים‬
‫מתעסקים לי בגן.‬ ‫-לא, את צודקת.‬
‫את צודקת.‬
‫אני אדבר איתו.‬
‫כמובן.‬
‫תראי, נוכל לחזור לחלק שבו את התנהגת מטורלל‬
‫ואני הרגעתי אותך?‬
‫עשר דקות, בסדר?‬
‫אני רוצה לראות שיניים מצוחצחות,‬ ‫ידיים שטופות ואתכם לבושים בפיג'מות!‬
‫יום טוב?‬
‫יום נהדר.‬
‫עכשיו...‬
‫הכנתי הפתעה קטנה לילדים,‬
‫אם תרצי להצטרף.‬
‫אה...‬
‫לא, אני לא יכולה.‬
‫את בסדר?‬ ‫-כן, בסדר גמור.‬
‫אני רק... לא ישנתי כל כך טוב.‬
‫אני חושבת שאלך לישון.‬
‫בסדר.‬ ‫-לילה טוב, יקירתי.‬
‫לילה טוב.‬ ‫-לילה טוב.‬
‫טוב, שניכם, לעמוד למסדר!‬
‫הפיג'מות נראות בסדר.‬
‫בואו נראה את הידיים.‬
‫יפה.‬
‫בטח. שיניים.‬
‫הצטיינתם כל כך...‬
‫שבתור פרס,‬
‫נוכל לשחק משחק.‬
‫איזה משחק שתרצו.‬
‫נחזור למיטות בקרוב, נכון?‬
‫אסור לנו להיות מחוץ לחדרים כשמאוחר.‬
‫לא נישאר עד מאוחר.‬
‫מחבואים?‬
‫בסדר, מחבואים, בטח.‬
‫זה בסדר מצדך, מיילס?‬ ‫-בבקשה?‬
‫עשר, תשע, שמונה...‬
‫שבע, שש...‬
‫חמש, ארבע...‬
‫שלוש...‬
‫שתיים, אחת.‬
‫מי שעומד מאחוריי ומלפניי ומצדדיי‬ ‫הוא העומד!‬
‫אתם לא כאן למטה, נכון?‬
‫האגף הזה מחוץ לתחום, גם למשחקים.‬
‫בסדר?‬
‫תפסתי אותך!‬ ‫-אלוהים, מיילס.‬
‫תפסתי אותך.‬ ‫-אני אמורה לחפש אותך,‬
‫והאגף הזה מחוץ...‬ ‫-אני אתחיל לספור,‬
‫ואז יהיה תורך להתחבא.‬
‫אני אמצא אותך.‬
‫תשחרר!‬
‫תשחרר.‬
‫אחת!‬
‫שתיים! שלוש!‬
‫ארבע!‬ ‫-מיילס!‬
‫חמש...‬ ‫-לא, המשחק נגמר!‬
‫שבע! שמונה!‬ ‫-מיילס!‬
‫תשע!‬
‫מיילס.‬
‫פלורה!‬
‫מותר לכם לצאת!‬
‫היי.‬
‫לעזאזל.‬
‫אני אתקשר למשטרה המזוינת.‬
‫אני אתקשר למשטרה המזוינת!‬
‫דאני.‬
‫אני לא מרגיש כל כך טוב.‬
‫אלוהים.‬ ‫-ראיתי אותו.‬
‫אני נשבעת באלוהים.‬
‫בחלון.‬
‫אותו בחור. אותו בחור כמו אתמול.‬
‫אני אנעל את הדלתות.‬
‫היי!‬
‫זה בסדר. אתה בסדר. הוא ער!‬
‫תודה לאל.‬ ‫-הוא ער.‬
‫הוא ער.‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬