‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫אז אתה צריך להרכיב אותם עכשיו לתמיד?‬
‫עד שתמות?‬
‫אמא אומרת שהם גורמים לי להיראות מכובה.‬
‫היא בטח התכוונה "מכובד".‬
‫זה דומה ל"מגונדר".‬
‫תן לי לנסות.‬
‫אוי, וואו.‬
‫אי אפשר לראות כלום.‬
‫אתה מזהה אותי בכלל?‬ ‫-כמובן.‬
‫אני רואה אותך כל יום.‬
‫ילדים, האוכל מוכן!‬
‫תוכלי להישאר שוב לארוחה.‬
‫כדאי שאלך הביתה.‬
‫לא, באמת, את יכולה להישאר.‬
‫אמא שלי אמרה שאת תמיד יכולה להישאר.‬
‫נראה לי שהיא הייתה רוצה להחליף בינינו.‬
‫ואז אתה תצטרך לגור עם אמא שלי.‬
‫וואו.‬
‫אהבת?‬
‫כן, בהחלט.‬
‫את יפהפייה.‬
‫את מוכנה לזה?‬
‫נראה לי.‬
‫נצטרך לעשות את זה‬ ‫ואז הם יניחו לנו לזמן מה.‬
‫- מחברי ילדות ועד באושר ובעושר‬ ‫עד עצם היום הזה! -‬
‫זה היה מבחן אומץ.‬ ‫היא שאלה אם יש לי אומץ...‬
‫לנשק אותה, אז נישקתי אותה.‬
‫ואז קייל אמר לי‬ ‫שאפשר להיכנס להיריון מנשיקה, אז...‬
‫נבהלתי, הייתי בן עשר, אמא שלי תהרוג אותי,‬
‫ואמא של דניאל תהרוג את שנינו.‬
‫הייתי חייב לתקן את זה.‬
‫אז...‬
‫למחרת,‬
‫כשהלכנו לבית הספר, אני...‬
‫כרעתי על ברך אחת והצעתי לה נישואים.‬
‫והיא דחתה אותי.‬
‫היא אמרה, "אנחנו צעירים מדי".‬
‫אז אמרתי...‬
‫"מתי נהיה מבוגרים מספיק?"‬
‫ו...‬
‫המשכתי לשאול אותה במהלך השנים.‬
‫אנחנו עדיין די צעירים,‬
‫אבל נראה לי שאנחנו מבוגרים מספיק‬ ‫לדעת מה אנחנו רוצים,‬
‫ואני רוצה להיות הגבר שיהיה עם הבחורה הזו.‬
‫עם הבחורה היפהפייה והמדהימה הזו,‬ ‫למשך שארית חיינו.‬
‫דניאל, תודה שעשית לי את מבחן האומץ.‬
‫אני לא יכול לחכות.‬
‫זה כל מה שכתבתי.‬
‫דאני, את מבלה?‬ ‫-כן.‬
‫כן, אני רק קצת עייפה.‬ ‫-כן.‬
‫אדי אומר שאת עסוקה מאוד בבי"ס.‬
‫כן, יש כמה ילדים שצריכים עזרה נוספת.‬
‫בואי איתי רגע, יש לי הפתעה בשבילך. בואי.‬
‫כן.‬
‫אוקיי, דבר אחד שתמיד אהבתי אצלך, דניאל,‬
‫זה שאת תמיד מזהה את הילדים שהכי זקוקים לך.‬
‫כדאי שתטפלי גם בעצמך, את יודעת.‬
‫תצילי את כולם אם תוכלי,‬ ‫אבל שימי קודם את מסכת החמצן שלך.‬
‫אדמונד אומר את אותו הדבר.‬
‫כל הזמן.‬
‫בואי הנה.‬
‫זה רק...‬
‫לא יודעת, רעיון מטופש. אולי רעיון גרוע.‬
‫אבל...‬
‫אני...‬
‫אני זוכרת את הפעם הראשונה שנפגשנו.‬ ‫היית יצור מתוק להפליא.‬
‫אמרת, "בוקר טוב, גברת או'מרה.‬
‫אני דניאל, ואני אהיה החברה הטובה החדשה‬ ‫של אדמונד."‬
‫תמיד ידעת מה את רוצה. תמיד.‬
‫אז אם זה לא נראה לך מתאים,‬
‫אני מצפה שתגידי לי. אני סומכת עלייך.‬
‫תמיד קיוויתי שתהיה לי בת לתת לה את זה.‬
‫אני גאה מאוד בבנים שלי,‬ ‫אבל אני לא חושבת שזה יתאים להם.‬
‫אולי לקרסון.‬
‫בכל מקרה, בואי נראה.‬
‫נצטרך להדק אותה, כמובן,‬
‫ו... טוב, לקצר אותה, כנראה.‬
‫אבל, בואי...‬
‫נראה.‬
‫אוקיי.‬
‫היא יפהפייה. אני...‬
‫אני לא יודעת מה לומר.‬
‫רק תגידי...‬
‫"בוקר טוב, גברת או'מרה."‬
‫את לבושה?‬
‫תיכנסי.‬
‫את נראית...‬
‫אני יכולה להתנקות כשאני צריכה.‬
‫הלוויה מתחילה בארבע.‬
‫אוון ביקש להגיע מוקדם.‬ ‫-אוקיי.‬
‫זאת...‬
‫זאת חתיכת שמלה.‬
‫כן, זה הדבר היחיד שיש לי בשחור.‬
‫אני שונאת אותה.‬
‫את נראית כאילו שאת מנסה להלהיט את הכפר.‬
‫לא יכולה לומר שאני לגמרי נגד זה.‬
‫אני רק לא רוצה לאכזב את אוון.‬ ‫-לא יהיה לו אכפת.‬
‫באמת, את לא חייבת ללכת אם לא בא לך.‬
‫באמת?‬
‫ככה הוא אמר.‬
‫בבירור.‬
‫אז טוב. כן.‬
‫זאת הקלה, בעצם. אני...‬
‫הייתה לי כבר לוויה בחיים.‬
‫לא מזמן.‬
‫ואני מרגישה שזה...‬
‫היי, פופינס.‬
‫זה היום החופשי שלך.‬
‫אני מבטיחה, אני לא צריכה שתהיי הדייט שלי‬ ‫ללוויה של אמא של אוון.‬
‫אוקיי.‬
‫אז תוכלי לעזור לי להוריד את זה?‬
‫בחיי.‬
‫לא, ברצינות.‬
‫הרוכסן.‬
‫טוב.‬
‫תודה.‬
‫צבטתי אותך?‬
‫לא, אני מצטערת.‬
‫בסדר.‬
‫אז אחזור בעוד כמה שעות.‬ ‫-אוקיי.‬
‫ואם אגלה שלא נחת,‬
‫יהיו לכך השלכות חמורות.‬
‫אוקיי.‬
‫כן.‬
‫שלום, מיס קלייטון.‬
‫חשבתי שנסעת לעיירה, בשביל הלוויה.‬
‫לא.‬
‫לא, החלטתי להישאר בבית.‬
‫אני גם לא אוהבת לוויות.‬
‫מה את עושה כאן?‬
‫העתקת מצבות.‬
‫וואו.‬
‫רציתי לסיים את כולן לפני סוף העונה.‬
‫מיס קלייטון?‬
‫אמא של אוון תהיה שם?‬
‫איפה?‬ ‫-בלוויה.‬
‫אני מניחה.‬
‫אמא ואבא שלי לא היו בלוויה שלהם.‬
‫הם היו רחוקים כשהם מתו.‬
‫הם נאלצו לקבור ארונות ריקים.‬
‫אבל היינו צריכים להעמיד פנים.‬
‫וחשבתי שזה היה די מטופש.‬
‫טוב...‬
‫את יודעת, ההורים שלכם‬ ‫אהבו אתכם כל כך ש...‬
‫שהם תמיד יהיו כאן, במידה מסוימת.‬
‫הם לא כאן.‬
‫אני מצטערת, מיס קלייטון.‬
‫הם ממש לא.‬
‫חיפשתי וחיפשתי, אבל...‬
‫נוכל להעמיד פנים, אם זה משפר את הרגשתך.‬
‫לא.‬
‫טוב, בואי, חמודה.‬ ‫המכנסיים (גם: תחתונים) שלך נרטבים כאן.‬
‫מה?‬
‫מה כל כך... היי! לא!‬
‫גברת גרוס, המכנסיים שלי נרטבו בבית הקברות,‬
‫ומיס קלייטון אמרה שהרטבתי בתחתונים.‬
‫כי באמריקה, המילה לתחתונים‬ ‫זו המילה למכנסיים.‬
‫זה באמת מצחיק.‬
‫היא אמרה שהרטבתי בתחתונים כמו תינוקת.‬
‫אוי, מיס קלייטון,‬
‫תני לי להכין לך אחד.‬
‫לא ראית את זה.‬
‫אעשה זאת בכחול, שיתאים לעיניים שלך.‬
‫זה יהיה נפלא.‬
‫אוקיי.‬
‫אני...‬
‫אני מניחה שאת גם לא הלכת ללוויה.‬
‫לא, הכנסייה בכפר היא לא כוס התה שלי.‬
‫לא הייתי שם מאז ש...‬
‫אלוהים...‬
‫מאז שהתחתנתי.‬
‫אני מכבדת מאוד את אמא של אוון, אבל...‬
‫היא נעלמה מזמן. דמנציה היא דבר אכזרי.‬
‫ג'יימי אמרה שאוון אמר שזה בסדר‬ ‫אם לא נבוא.‬
‫לא, כן, זה נכון.‬
‫אני מביעה רחשי כבוד בדרכי שלי.‬
‫הוא מבין שלוויות הן בשביל אלו שחיים.‬
‫הם צריכים להחליט‬ ‫מה הם יכולים ולא יכולים לשאת.‬
‫טוב, את. בואי.‬
‫נכין לכם ארוחת ערב, בסדר?‬
‫אני ומיילס נעזור. אני יכולה לקצוץ דברים.‬
‫לא אתן לך לקצוץ דברים.‬
‫האופר גילתה שהיא הדליקה את הנר‬ ‫לא לזכר אלו שאיבדה,‬
‫אלא כדי לכפר על הרגעים שבהם שכחה אותם.‬
‫הרגעים הטריים הללו‬
‫שבהן היא אפילו שמחה שהיא שכחה אותם.‬
‫- ויולה לויד, 1645-1680, בת 35 -‬
‫חשבתי שאמרת שתכיני‬ ‫את המאכל האהוב עלינו לארוחת ערב.‬
‫לא אמרתי שזה המאכל האהוב עליכם.‬ ‫המאכל האהוב על אוון.‬
‫אבל אוון לא פה.‬
‫הנה אתם.‬ ‫-שלום.‬
‫איך היה?‬
‫את יודעת, מלא צחוקים.‬
‫יש משהו לשתות?‬
‫כן, אני אכין תה.‬
‫לא!‬ ‫-לא!‬
‫אני אכין.‬
‫תוכלי...‬
‫לוודא שהם לא יקצצו לעצמם את האצבעות?‬
‫אוון עשה כמיטב יכולתו.‬
‫כמעט אף אחד לא זוכר‬ ‫איך היא הייתה לפני הדמנציה.‬
‫לא נעים לומר,‬
‫אבל ברמה מסוימת זו בטח הקלה.‬
‫לאוון, הכוונה.‬
‫נראה...‬
‫נראה שהוקל לו?‬
‫לא.‬
‫לא נראה שהוא הרגיש משהו בכלל.‬ ‫היה בהלם.‬
‫אני הייתי חשה הקלה.‬
‫לאבד את עצמך ככה.‬
‫להידרדר עוד ועוד מדי יום.‬
‫אלוהים.‬
‫תירו בי וזהו.‬
‫תגאלו אותי מייסוריי.‬
‫זה לא הוגן כלפי אף אחד.‬
‫אני לא חושבת שזה עניין של הוגנות, יקירתי.‬
‫כן, חמאה.‬
‫פופינס, את בסדר?‬
‫כן.‬
‫אני בסדר.‬
‫אני צריכה...‬
‫אני צריכה דקה.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫אלוהים.‬
‫מה קרה?‬
‫חשבתי שהוא פיטר קווינט.‬
‫מגוחך. אני הרבה יותר נאה.‬
‫היי, תניחי את הנשק, פופינס.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫אני ממש מצטערת, אוון.‬
‫האמת שזה די מרשים. לא נגרם נזק.‬
‫חתיכת קרוע.‬
‫למה אתה מנתר על אמריקאיות תמימות?‬
‫אתה אמור להיות בלוויה.‬
‫הייתי צריך לעזוב,‬
‫אז נכנסתי למכונית ולא ידעתי שאני נוסע הנה‬
‫עד שהגעתי, ו...‬
‫כדאי שאלך, נכון?‬
‫כדאי שאחזור, כי...‬ ‫-ארוחת הערב...‬
‫כמעט מוכנה.‬
‫תאכל משהו.‬
‫אתה בטח רעב.‬
‫גברת גרוס,‬
‫איך ידעת שאוון יגיע?‬
‫היא הכינה את המאכל האהוב עליך.‬
‫בוא.‬
‫שמישהו אחר יבשל בשבילך לשם שינוי.‬
‫היא עשתה לי התקף לב.‬
‫אלוהים, דאני, תראי אותך.‬
‫הייתי צריכה לשמור את השמלה שלי.‬
‫נראה לי ששרפתי אותה.‬
‫זיכרונות רעים, נישואים גרועים.‬
‫למרבה המזל, הטעם של דניאל בגברים‬ ‫שונה משלי.‬
‫טוב, מזלו של אדמונד, אוקיי?‬
‫הוא בר המזל במשוואה הזו.‬
‫ואני שמחה לומר שהוא מודע לזה.‬
‫יש לך כתפיים נהדרות, יודעת?‬
‫תודה.‬
‫תאספי את השיער למעלה ביום החתונה.‬ ‫תציגי אותן.‬
‫קארן, עשי לי טובה.‬ ‫-נתת למייק לראות אותך בשמלה?‬
‫לא, אבל...‬ ‫-אבא של דניאל בחר את השמלה שלי,‬
‫ותראי מה יצא מזה.‬
‫את לא יכולה להאשים את השמלה.‬
‫גברת גרוס אומרת שפאי רועים‬ ‫הוא המאכל האהוב עליך,‬
‫אז רציתי להביא לך אותו.‬
‫כי אתה הבנאדם האהוב עליי.‬
‫תודה, מתוקה.‬
‫האנה, זה די נהדר.‬
‫זכרתי מה שלימדת אותי.‬
‫חצי כפית ממרח שמרים ברוטב.‬
‫אפשר לטעום.‬
‫כן...‬
‫אמא שלי נהגה להכין את זה‬ ‫כשהיא נסעה לעבודה.‬
‫זה נשמר המון ימים במקרר.‬
‫מצטער, אני עדיין מתאושש.‬
‫תקפו אותי, את יודעת.‬
‫בדלת הכניסה.‬
‫אני ממש מצטערת.‬
‫עזוב אותה, זה לא בשליטתה.‬
‫היא אמריקאית. הם פראי אדם בבסיסם.‬
‫אתה תיסע עכשיו, אוון?‬
‫עכשיו כשאתה לא צריך לטפל באמא שלך יותר?‬
‫למה, נמאס לך ממני?‬ ‫-לא!‬
‫תודו בזה, לכולכם נמאס ממני.‬
‫גברת גרוס לא יכולה לחכות‬ ‫שאפסיק להסתובב לה בין הרגליים.‬
‫נכון.‬
‫אני מבוגרת מדי ונמאס לי‬ ‫שאתה שורץ לי במטבח כל היום.‬
‫לא, היא מחבבת אותך.‬
‫באמת.‬
‫גברת גרוס, תגידי לו!‬
‫תאכלי וזהו.‬
‫אתה לא מת, אתה יודע.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫כשאמא ואבא מתו,‬
‫חשבתי שאני גם אמות.‬
‫הייתי בטוחה.‬
‫אבל אז חשבתי,‬
‫מה אם אני כבר מתה?‬
‫ואף אחד אחר לא ידע,‬ ‫ואני הסתובבתי ככה, מתה.‬
‫אך כולם יכלו לראות ולשמוע אותי.‬
‫זה היה נורא.‬
‫הרגשתי כאילו מתתי,‬
‫אבל בעצם, עדיין הייתי בחיים.‬
‫רק ככה מרגישים את זה.‬
‫לא הייתי מתה.‬
‫הייתי פשוט ממש, ממש עצובה.‬
‫אבל אז גיליתי סוד.‬
‫שאני כבר לא צריכה להיות עצובה יותר.‬
‫איזה סוד?‬
‫שמוות לא אומר שאתה איננו.‬
‫אז...‬
‫אתה לא צריך להיות עצוב.‬
‫מיס קלייטון, אני חושב‬ ‫שראוי להרשות לי לשתות כוס יין.‬
‫אתה יודע, אני חולקת עליך.‬
‫כולכם שותים יין.‬
‫בכל מקרה...‬
‫פיטר הרשה לי לשתות יין לפעמים.‬ ‫-לכל הרוחות.‬
‫לא נפסיק לשמוע על פיטר קווינט?‬
‫אמא שלי נהגה לדלל את היין שלי במים.‬
‫כן, נתנה לי חצי כוסית.‬
‫גם אמא שלי.‬
‫רק בלי המים.‬
‫ככה עושים בצרפת לילדים קטנים.‬
‫אני לא רוצה יין עם מים!‬
‫אני רוצה יין אמיתי, לעזאזל!‬
‫לא!‬
‫לילה טוב, אוון.‬
‫לילה טוב.‬
‫לילה טוב. לשניכם.‬
‫אתם יודעים...‬
‫אני מחבבת את הבחורה הזאת.‬
‫מיס קלייטון...‬
‫בבקשה אל תזיזי דברים בבית הבובות שלי.‬
‫יש לי שיטה מסוימת מאוד.‬
‫אני מצטערת.‬
‫לקחת את פיטר.‬
‫פלורה.‬
‫כן?‬
‫האם מיילס או את...‬
‫ראיתם את פיטר קווינט?‬
‫מאז שהוא עזב?‬
‫אולי אתם...‬
‫הכנסתם אותו הביתה?‬
‫אני לא כועסת.‬
‫אני רק רוצה שתאמרי לי את האמת.‬
‫לא.‬
‫כמובן שלא.‬
‫לא הכנסנו אותו הביתה.‬
‫זה לא עובד ככה.‬
‫על מה את מסתכלת?‬
‫סליחה?‬
‫את עושה את זה, הרבה.‬
‫מסתכלת מעבר לכתפי. על מה את מסתכלת?‬
‫לא יודעת למה את מתכוונת.‬
‫זאת הייתה חתיכת הצגה, אה?‬
‫מה?‬
‫מיילס, אתה ואני דומים מאוד.‬
‫באמת?‬
‫כן.‬
‫אנחנו דומים.‬
‫מבחינה משמעותית מאוד.‬
‫גם לי לא היו הורים כשהייתי ילדה.‬
‫אבא שלי מת...‬
‫כשהייתי בגילה של פלורה,‬
‫ואמא שלי...‬
‫הייתה בחיים, אבל...‬
‫לא ממש הייתה שם.‬
‫אז פעמים רבות נאלצתי להיות ההורה של עצמי.‬
‫ילדים כמונו...‬
‫כמוך...‬
‫וכמוני...‬
‫ופלורה...‬
‫אנחנו מיוחדים.‬
‫אנחנו מתבגרים מהר יותר מילדים אחרים.‬
‫ומה שעוד יותר מיוחד...‬
‫אנחנו זוכים לבחור את המבוגרים‬ ‫שנרצה בחיינו.‬
‫רוב הפעמים, בכל אופן.‬
‫אני מניח שזה באמת די מיוחד.‬
‫אני אומרת לך את זה‬ ‫כי אני רוצה שתדע שאני מבינה.‬
‫כשאתה מדבר יותר כמו מבוגר, או...‬
‫רוצה להתנהג כמו מבוגר, אני מבינה.‬
‫הייתי כמוך.‬
‫גם את איבדת מישהו?‬
‫כן.‬
‫איבדתי אנשים בכמה אופנים בחיי.‬
‫אבל...‬
‫וואו!‬
‫מיילס, יש בחייך כמה מבוגרים נהדרים.‬
‫יש כאן אנשים נהדרים שמשמשים לך כמשפחה.‬
‫אם תרצה בהם.‬
‫לילה טוב.‬
‫כולנו בחוץ, ואת מצטרפת אלינו.‬
‫הנה היא.‬
‫תשתי, חלק מהיין הזה היה במרתף‬ ‫עוד מלפני שנולדת.‬
‫האנה, תני לה בקבוק.‬
‫האנה.‬
‫לאן נעלמת, יקירתי?‬
‫מצטערת.‬
‫אני...‬
‫אני מרחפת לאחרונה. די הרבה, חוששתני.‬
‫תודה.‬ ‫-תודה.‬
‫היי.‬
‫לאט.‬ ‫-בסדר.‬
‫את תגרמי לעצמך נזק.‬
‫מצטערת. אני מנסה להפסיק.‬
‫תראי, אני יודע שהיה...‬
‫היה קשה.‬
‫אתה תמיד שומע שתכנון חתונה‬ ‫זה אחד הדברים המלחיצים ביותר שיש.‬
‫אבל את מתמודדת נהדר.‬
‫רק רציתי שיהיה לנו לילה ש...‬
‫שבו לא נצטרך לדבר על כל זה.‬
‫בעצם...‬
‫אדי, חשבתי שפשוט נוכל להוריד פרופיל.‬
‫אולי רק...‬
‫לא יודעת, אני לא חושבת שצריך...‬
‫להשתגע עם זה.‬
‫חשבתי שאת רוצה חתונה גדולה.‬
‫אם לא, זה בסדר גמור.‬
‫אני...‬
‫חשבתי שרציתי.‬
‫רציתי...‬
‫לרצות את זה.‬
‫אבל זה פשוט כל כך יקר,‬
‫ו...‬
‫יש כל כך הרבה...‬
‫לארגן.‬
‫כל כך הרבה אנשים לאכזב.‬
‫לא, תירגעי, העניין סגור.‬
‫לרגע חשבתי שאת עומדת לומר‬ ‫שאת לא רוצה להתחתן בכלל.‬
‫אדי.‬
‫אני לא יכולה.‬
‫מה עשיתי?‬
‫שום דבר.‬ ‫-מה לא עשיתי?‬
‫זה לא ככה.‬ ‫-אז איך זה, דניאל?‬
‫תודה.‬
‫זה לא הגיוני.‬
‫הייתי צריכה לומר משהו קודם.‬
‫כן, נראה לך?‬ ‫-לא רציתי להכאיב לך.‬
‫או לאמא שלך.‬
‫או למשפחה שלך.‬
‫ואז זה הפך להיות מה שעשינו.‬
‫אלוהים אדירים.‬ ‫-אני רק...‬
‫חשבתי שאני אנוכית.‬
‫שאוכל לחרוק שיניים,‬
‫ובסוף ארגיש איך שאני אמורה להרגיש.‬
‫לא רצית להכאיב לי, אה?‬
‫ו...‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫כל כך.‬
‫עדיין.‬
‫זה פשוט לא... אני לא...‬ ‫-לכי תזדייני, דניאל.‬
‫איך... למה את עושה לי את זה?‬
‫אני...‬
‫אני לא... אדי...‬
‫אוקיי. כן.‬
‫אדי.‬ ‫-לא, עזבי אותי.‬
‫אדי.‬ ‫-עזבי אותי.‬
‫אני מצטערת!‬ ‫-אלוהים, את לא...? עשית מספיק!‬
‫אני מצטערת.‬
‫אדי!‬
‫לעזאזל.‬
‫חייל שנפל.‬
‫אוון, תהיה גיבור ותעביר לי בקבוק חדש.‬
‫אני אוהבת מדורות, באמת.‬ ‫זה מזכיר לי כשהייתי ילדה קטנה.‬
‫אבל אני מעריכה את המשקאות למבוגרים.‬
‫אתם יודעים, פעם...‬
‫כאילו, פעם ממש מזמן,‬
‫נהגו להקים מדורות ענק בתקופה הזו בשנה.‬
‫הם דיברו על האנשים שהם איבדו.‬
‫הציעו מנחות כדי לגרש רוחות רעות.‬
‫בעיקר עצמות ישנות.‬ ‫-אני זוכר.‬
‫בגלל זה קוראים למדורה "בונפייר", נכון?‬
‫כפי שאמרתי,‬
‫בגלל זה קוראים לזה בונפייר.‬
‫ממילה אנגלית עתיקה שמשמעה "אש עצמות".‬
‫בונים ערימה של עצמות ישנות‬ ‫ומגרשים את הצללים עם האש.‬
‫כי מהרגע הזה והלאה,‬
‫הצללים יעמיקו,‬
‫הלילות יתארכו.‬
‫אנחנו נכנסים לאפלה ועלינו להיאחז זה בזה.‬
‫כי יש גבול למה שנוכל לשאת.‬
‫אז...‬
‫למישהו יש עצמות ישנות לזרוק?‬
‫טוב, אני אתחיל.‬
‫רבקה.‬
‫רבקה ג'סל.‬
‫אוי, אלוהים. עברה כמעט שנה.‬
‫שנה של התמקדות באדם הלא נכון.‬
‫אבל היכן שהיא לא תהיה,‬
‫היא עדיין שווה עשרה כמוהו,‬ ‫ולא אזכיר את שמו.‬
‫היא הייתה מבריקה.‬
‫היא הייתה יפהפייה.‬
‫והיא נענשה על כך.‬
‫אני לא יודעת למה בחורות צעירות ומבריקות‬ ‫תמיד נענשות.‬
‫רבקה.‬
‫טוב, תורי.‬
‫לורד וליידי וינגרייב.‬
‫דומיניק ושרלוט.‬
‫הם היו אנשים טובים.‬
‫מיושנים...‬
‫וטובי לב.‬
‫והילדים שלהם מתגעגעים אליהם.‬
‫דבר לא ישנה את זה.‬
‫אף פעם.‬
‫אבל הנה דאני קלייטון.‬
‫היא קצת מוזרה,‬ ‫אבל היא חזקה יותר מכפי שנדמה לה.‬
‫ואם מישהו יוכל להחזיר‬ ‫את מיילס ופלורה לקדמותם,‬
‫היא תוכל.‬
‫אני שמחה שהיא כאן.‬
‫נראה לי שגם הם היו שמחים.‬
‫מה איתך, פופינס?‬
‫לא, תודה.‬
‫זה בסדר.‬
‫לא, אתה לא חייב.‬
‫אז...‬
‫אמא שלי.‬
‫מרגרט שרמה.‬
‫היא הייתה בת 67.‬
‫אלא שלפעמים, לקראת הסוף, היא שכחה את זה.‬
‫היא קראה לי בשמו של אבי, או בשמו של אחיה.‬
‫אתן יודעות, ניסיתי להעמיד פנים‬
‫שלא ידעתי מי אני אמור להיות.‬
‫הם לא אמרו שום דבר מזה בלוויה.‬
‫הם לא היו אומרים. הם פשוט...‬
‫החליקו את זה.‬
‫עשו שזה יישמע נחמד.‬
‫אז הם לא הזכירו את החלקים הרעים.‬
‫ואת החלקים הטובים.‬
‫הם לא אמרו כמה מצחיקה היא הייתה.‬
‫איך היא...‬
‫קרצה לך מעבר לשולחן ארוחת הבוקר.‬
‫היא אהבה מתוקים.‬
‫והיה לה צחוק מלוכלך.‬
‫והיא אהבה אותי...‬
‫כל כך חזק...‬
‫שזה כאב.‬
‫לפעמים.‬
‫לא משנה מה עשיתי.‬
‫היא נעלמה הרבה לפני שהיא מתה.‬
‫ואני מתגעגע אליה.‬
‫היא הייתה העוגן שלי.‬
‫ואני מניח שהיא הייתה...‬
‫הנטל שלי.‬
‫אלוהים.‬
‫היא נראתה כל כך קטנה,‬
‫בסוף.‬
‫אבל עדיין כל כך...‬
‫כבדה.‬
‫ואני...‬
‫יכולתי רק...‬
‫לתת לה להיתלות בי,‬
‫עד שהגיע זמנה להרפות.‬
‫ובקרוב גם אני ארפה ממנה.‬
‫אני כל כך מצטער.‬
‫אני כל כך מצטערת.‬
‫תודה.‬
‫אני כל כך מצטערת, דניאל.‬
‫הוא היה בחור נפלא,‬
‫ואתם הייתם זוג מקסים.‬
‫תודה.‬
‫תסלחי לי.‬
‫את מתמודדת נהדר, יקירתי.‬
‫אני כל כך מצטערת.‬
‫עשית אותו מאושר ממש עד הסוף.‬
‫אני מקווה שאת יודעת זאת.‬
‫את כל כך אמיצה, מותק.‬
‫אני גאה בך.‬
‫סלחו לי!‬
‫אני מצטערת.‬
‫האופר הייתה עייפה.‬ ‫היא הייתה עייפה כבר זמן רב.‬
‫אבל מבלי אפילו לשים לב שהיא עושה זאת,‬
‫היא מצאה עצמה שועה לעצה שלה, שנתנה למיילס.‬
‫היא בחרה במישהו שיהיה לצדה,‬
‫שתוכל לחוש עייפה בקרבתו.‬
‫היא בחרה במישהו‬ ‫שאולי יעזור לה לגרש את הצללים.‬
‫אני לא אשאל אם את בסדר,‬ ‫כי אני לא אוהבת שמשקרים לי.‬
‫אז מה יש?‬
‫חשבתי שראיתי...‬
‫את פיטר קווינט.‬
‫וזה לא היה הוא?‬ ‫-לא, כמובן שלא.‬
‫זאת לא הפעם הראשונה שאני...‬
‫רואה דברים ש...‬
‫לא קיימים.‬
‫אז מה עוד?‬
‫טוב...‬
‫אני...‬
‫אני מניחה שאני...‬
‫סיפרתי לך על הארוס שלי...‬
‫מוקדם יותר, נכון?‬
‫כן, סיפרת.‬
‫כן.‬
‫אני...‬
‫קיוויתי שנחזור לנושא הזה.‬
‫כן.‬
‫היינו...‬
‫היינו מאורסים, ואז הוא מת.‬
‫הוא מת ואני...‬
‫לפעמים, אני... כאילו...‬
‫אני רואה אותו.‬
‫מעולם לא סיפרתי על זה למישהו.‬
‫אני...‬
‫ממש מצטערת.‬
‫עמדנו להיפרד.‬
‫אנחנו...‬
‫אני נפרדתי...‬
‫נפרדנו. אני נפרדתי ממנו, אני מניחה.‬
‫ממש לפני.‬
‫כלומר, ממש...‬
‫ממש לפני.‬
‫אלוהים, דאני, באותו היום?‬
‫כן.‬
‫הוא כאן עכשיו?‬
‫לא.‬
‫יופי.‬
‫כי את יודעת, אני אחטיף לו בשבילך אם אצטרך.‬
‫היי...‬
‫חבר מת!‬
‫רד מזה, חבר! זה נגמר!‬
‫ברצינות, פופינס.‬
‫איך את עדיין עומדת?‬
‫את חושבת שאני משוגעת?‬
‫אני חושבת שאת שפויה באופן מפתיע,‬ ‫בהתחשב במצב.‬
‫תראי...‬
‫אני מכירה את התחושה הזו.‬
‫את מרגישה שאת לא מוצאת את...‬
‫את בטוחה?‬
‫כן.‬
‫אוקיי.‬
‫בסדר.‬
‫אז...‬ ‫-אני לא יודעת מה...‬
‫לא יודעת מה לומר.‬ ‫-תשכחי מזה.‬
‫זאת אשמתי. אני מצטערת.‬
‫אני מצטערת, רק...‬
‫ג'יימי.‬ ‫-בדיוק סיפרת לי.‬
‫ממש סיפרת לי שזה לא מתאים לך.‬
‫רק...‬
‫בואי...‬
‫בואי נחזור.‬
‫בלילה אחר, אולי.‬
‫בפעם אחרת, אולי.‬
‫אבל מה שהגננית עדיין לא הבינה‬
‫היה שהאופר אמרה לעצמה‬ ‫שעליה לחכות ללילה אחר,‬
‫לפעם אחרת,‬
‫כבר שנים על גבי שנים.‬
‫אה, היי, דניאל.‬
‫לא ענית לטלפון, אז חשבתי לקפוץ.‬
‫אני מצטערת, ג'ודי, אני...‬
‫זה...‬
‫אני עוברת תקופה קשה.‬ ‫-אה, כמובן.‬
‫מותק, אני מודאגת.‬
‫אנשים אומרים שאת לא מטפלת בעצמך.‬
‫את חייבת לאכול.‬
‫הבאתי לזניה.‬
‫אה, האוכל האהוב עליי.‬ ‫-כן.‬
‫תודה.‬ ‫-לא.‬
‫הבאתי גם עוד משהו. זה...‬
‫אני...‬
‫זה מטופש, אבל...‬
‫חשבתי שתרצי את אלה.‬
‫לא, ג'ודי, אני מצטערת, אבל אני...‬
‫באמת? הם היו בין החפצים שלו‬ ‫שהחזירו מביה"ח ו...‬
‫אני לא מסוגלת לראות אותם.‬
‫לא יכולתי לזרוק אותם, אז חשבתי...‬
‫בבקשה.‬ ‫-אוקיי, כמובן.‬
‫תודה.‬
‫דניאל...‬
‫אני מקווה שאת יודעת‬ ‫שאת עדיין חלק חשוב מהמשפחה הזאת.‬
‫אני מקווה שאת יודעת שאני רצינית.‬
‫בואי הנה, בואי.‬
‫אוי, מתוקה שלי.‬
‫טוב, יש לי כמה דברים שאני חייבת לעשות.‬
‫כן, כמובן.‬ ‫-כן.‬
‫בבקשה, בואי לארוחת ערב, מתי שתרצי.‬
‫בסדר, אבוא.‬ ‫-אוקיי.‬
‫בקרוב.‬
‫המון אהבה.‬
‫טוב, ביי ביי.‬
‫ביי, מתוקה.‬
‫תגידי יחד איתי.‬
‫האנה גרוס בפריז.‬
‫את ואני, כל עוד אנחנו יכולים.‬
‫מצטערת להפריע,‬
‫אבל אני הופכת לדלעת.‬
‫בוא, אוון, נלך הביתה.‬
‫אה, הגיע הזמן הזה.‬
‫טוב...‬
‫אשתכר אלייך אחר כך.‬
‫אלוהים, אפילו יחסית אליך...‬
‫סעי בזהירות.‬
‫אני מכירה את הדרך. אהיה בסדר.‬
‫זה בסדר.‬
‫אלוהים, תראה אותך...‬
‫מיס קלייטון?‬
‫מיילס!‬
‫מיס קלייטון!‬
‫מה אתם...‬
‫מה אתם עושים כאן, לעזאזל?‬
‫לפלורה היה סיוט.‬
‫טוב, בואו נחזיר אתכם למיטה.‬
‫עדיין לא.‬
‫אני די מפחדת.‬
‫זה היה חלום נורא.‬
‫את צריכה להיות במיטה.‬
‫לא, אני לא מוכנה.‬
‫מה קרה?‬
‫היה משהו רועש ונורא בארון הבגדים.‬
‫הוא זז שם מתחת...‬
‫יצור!‬
‫יצור במיטה שלי.‬
‫והוא הכיר את שמי.‬
‫הוא שלח אליי יד והכיר את שמי.‬
‫הוא אמר שהוא רוצה לעשות דברים נוראים.‬
‫היו לו עצמות במקום ידיים.‬
‫זה נשמע נורא.‬
‫זאת הייתה אמא שלי.‬
‫אני כל כך...‬
‫מצטערת, פלורה.‬
‫זה נשמע כמו חלום איום.‬
‫בואו נחזיר אתכם למיטה, אוקיי?‬
‫רק רגע.‬
‫אני עוד לא רוצה לחזור.‬
‫פחדתי מאוד,‬
‫אבל אני כבר מרגישה טוב יותר.‬
‫רק...‬
‫עוד כמה דקות.‬
‫רק רגע, בעצם.‬
‫למעשה,‬
‫אני יכולה לקבל כוס חלב?‬
‫כמובן.‬
‫אני מצטערת.‬
‫לא.‬
‫זה בסדר, טוב? אין ממה לפחד.‬
‫את צודקת.‬ ‫-כן.‬
‫לילה טוב...‬
‫ילדה מתוקה.‬
‫נדבר על זה בבוקר.‬
‫אז זה רק אני ואתה.‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬