NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Siivooja tiesi muita varmemmin, ettei syvä kokemus ollut koskaan rauhaisa.
Hän oppi sen jo asuttuaan Blyssa vasta hetken,
ja hän löysi aina tiensä takaisin rauhaan päivärutiinillaan, mikä oli aina toiminut.
Aina.
Emme voi luottaa menneisyyteen.
Menneisyyteen ei voi luottaa.
Sen opin, kun huolehdin äidistä.
Sitähän dementia on.
Taisin oppia paljon.
Luulemme menneisyyden jäävän muistoihimme,
mutta ne hiipuvat tai ovat väärässä.
Kuka tahansa meistä voi kuolla koska vain -
tai unohtaa koko elämänsä, mikä vastaa kuolemaa.
Mietipä siis tätä.
Emme voi luottaa tulevaisuuteenkaan.
Ei menneisyyttä eikä tulevaisuutta.
Onhan se pelottavaa, mutta Owen,
olet nuori.
Sinulla on sekä menneisyys että tulevaisuus.
Väitän, että voit luottaa molempiin.
Herttainen, humalainen miesparka.
Tiedätkö, mitä huomasin? -Mitä?
Vietät paljon aikaa huolehtien muista. -Sehän on työtäni.
Se on muutakin.
Jos voisit vain luopua vastuusta hetkeksi… Minä ainakin voin.
Vitut siitä.
Tätä on ikävä sanoa.
Ei pitäisi sanoa näin pahasti, mutta sanon sen silti.
Tämä on osin helpotus.
Et sanonut pahasti.
Minua ei sido nyt mikään, halusin tai en.
Nyt mietin -
ehkä palaavani Pariisiin.
No,
niinhän sinä voisit, vai mitä?
Niin voisin. -Niin.
Kuule.
Sinäkin voisit.
Toista perässäni. Hannah Grose Pariisissa.
Mitä tekisin Pariisissa?
Söisit croissanteja ja joisit hyvää viiniä.
Eläisit elämääsi, Hannah.
Voisimme tehdä, mitä mieleen juolahtaakin.
Sinä ja minä,
kun vielä voimme.
Anteeksi keskeytys, mutta muutun pian kurpitsaksi.
Owen, on aika lähteä kotiin.
On siis jo myöhä.
Jätän juohyväiseni. -Luoja, mikä heitto jopa sinulta.
Aja varovasti. -Tuttu tie. Pärjään kyllä.
Kaikki hyvin.
Oletko Hannah?
Owen Sharma.
Mukava tavata.
Niin. Aivan.
Anteeksi, olen tänään vähän häkeltynyt.
Yleensä työhaastattelut eivät ole minun… Viihdyn paremmin haastateltavana.
Mutta Charlotte, rouva Wingrave, hänen piti…
No, olen valmis. Hannah Grose. Mukava tavata.
Opiskelitko siis Pariisissa?
Niin, kaksi vuotta. Totta puhuen elämäni parhaat kaksi vuotta.
Työskentelin ravintolassa Le Marais'ssa.
Sitten tämä työ voi pitkästyttää. Sopisit paremmin hienoon ravintolaan.
Miksi haluat työskennellä täällä?
Se on lähellä kotia. -Miten rehellistä.
Taidan olla jopa sairaalloisen rehellinen. -En sanoisi niin rehellisyydestä.
Tämä on tilaisuus hioa taitojani.
Pariisissa olin apulaiskokki eli pilkoin kasviksia.
Täällä tekisin kaiken itse. Se olisi opettavainen kokemus.
Tekisit ruokaa kahdelle lapselle. En tiedä, haluatko sellaista kokemusta.
Miles on nirso seitsemänvuotias. Flora on viisivuotias ja herttainen.
He molemmat ovat. Perhe viettää täällä juhlapyhät ja kesät.
Pidän heistä. Kuin suoraan sarjasta Kahden kerroksen väkeä,
mutta tämä on kotini, ja olen ylpeä siitä. Kokin tulisi jäädä joksikin aikaa.
No,
kun äitini -
aika koittaa…
En aikonut sanoa tätä, mutta se liittyy siihen, miksi haen tätä työtä.
Eilen äitini eli vuotta 1962 ja luuli minua isoisäkseni.
Siksi olen täällä, että hankkisin elantoni, kun hoidan häntä.
En tiedä, kauanko se kestää.
Mutten aio häipyä.
Lupaan sen. En ole sellainen.
Se on varmasti rankkaa.
Onhan se, mutta toisaalta ei ole.
Oletko lukenut Thomas Mertonia?
Enpä taida olla.
Hän oli munkki.
Hän kirjoitti, että kunhan ohittaa -
tietoisuuden, identiteetin ja kaiken muun, joka hallitsee ajatuksia,
pääsee -
ylimaallisuuteen, joka on äärettömän runsas lähde tai muu vastaava.
Esimerkiksi joku, jolla on dementia, menettää palan tietoisuuttaan joka päivä.
Kun näkee sen alle…
No, en tiedä, onko se ylimaallista,
mutta opin paljon elossa olemisesta.
Todellakin.
Rouva Grose.
He tulivat.
Anteeksi, minä…
Rouva Grose.
Wingravet tulivat. -Selvä, kiitos.
Hei, Miles. -Hei.
Hannah-kulta. -Hei.
Hei, rouva Grose. -Hei, Flora-kulta. Oliko hyvä kouluvuosi?
Varovasti.
Sinne meni. -Suoraan yläkertaan.
Turha yrittää. He eivät ole kuunnelleet koko päivänä. Mitä kuuluu?
Tiedättehän te. Samaa kuin aina.
Rouva Grose. Mukava olla taas täällä. -Mukava, kun tulitte.
Hei, Hannah. Mukava nähdä sinua. -Samoin.
Voit kertoa teen äärellä, miten turruttavan tasaista kaikki on.
Se olisi hienoa.
Tuothan laukut pian sisään?
Välittömästi.
Hannah?
Voi luoja.
Olen pahoillani.
Minä…
Luulin, että lähdit. Yleensä lähdet ennen…
Tuleeko Sam hakemaan?
Ei tule. -Onko hän kunnossa?
En tiedä, miten hän voisi olla, mutta ilmeisesti on.
Täysin kunnossa. Jotenkin hän -
ja se nainen -
ovat täysin kunnossa.
Voi sentään.
Voi ei.
Voin järjestää sinulle kyydin. Et kai sentään kävele kotiin.
Järjestän kyydin tai vien sinut itse. -Ei tarvitse.
Tai voit jäädä tännekin.
Niin pitkäksi aikaa kuin haluat. Pysyvästi, jos tarvitsee.
Tule, otetaan juomat.
Mitä haluat?
Hei, lopeta! -Miles, lopeta heti paikalla!
Tuo ei naurata. Älä enää ikinä tee noin tai hakkaan sinut henkihieveriin.
Olen tosissani. Tapan sinut, helvetti.
Kokeile vaikka.
Sinähän ihan punehdut.
Olet nätti, kun punastut. -Miles!
Kuka tahansa meistä voi kuolla koska vain -
tai unohtaa koko elämänsä, mikä vastaa kuolemaa.
Mietipä siis tätä.
Emme voi luottaa tulevaisuuteenkaan.
Ei menneisyyttä eikä tulevaisuutta.
Hetkiemme pitäisi olla kuin…
Kirjan lukuja. Ei vaan -
kirjanmerkkejä.
Ei niitäkään.
Ei.
Ne ovat kuin…
Siis…
Anteeksi.
Hetkinen.
Niinkö? -Peter!
On pian lounasaika. Menkää. Ehditte nähdä Peter-setää myöhemmin.
Hidastakaa tai halkaisette kallonne.
Älä koske minuun.
Väitit minua huoraksi, sitten katosit ja nyt käyttäydyt kuin kaikki olisi hyvin.
En sulata tällaista. -Mitä?
Kohtelit minua kuin roskaa. -Puhu hiljempaa.
Älä määräile minua. -En vain ymmärrä, miksi vihoittelet.
Viimeksi, kun näin sinut, jankkasit Owenin taikinasta suussani.
Älä nyt. Unohdin sen jo.
Minä en unohtanut. -Becs.
Kuule, anna anteeksi.
Tule tänne.
Ole kiltti. Hei.
En tiedä, mikä minuun meni.
Taisin vain langeta luultua pahemmin.
Älä enää ikinä puhu minulle niin. -En koskaan. Lupaan sen.
Onko selvä?
Selvä.
Niinkö? Saanko pusun?
Ihan oikeasti.
Unohtaisit imurin välillä. Ota rennosti.
Hannah, pelästytit minut. -Mitä teet täällä?
Henry pyysi minua hakemaan pari asiaa. -Charlotten kampauspöydästäkö?
Hän on tunteileva tyyppi.
Näytä, mitä taskussasi on.
Jestas. Vie sentään ensin syömään.
Hyvä on.
Henrykö pyysi sinua hakemaan tuon? -Niin.
Mitä hän sillä tekee? -En tiedä. Noudatan vain käskyjä.
Charlotte sanoi kerran, että tuo kaulakoru on yli 400 vuotta vanha.
Se on kai tuhansien arvoinen.
Ulkonäön perusteella ei arvaisi.
Kun siivoaa samaa taloa vuosikausia, oppii tavaroiden paikat.
Henry voi olla liian sekaisin nähdäkseen, mitä teet, mutta minä en ole.
Mitä minä siis teen? -Viet muiden omaisuutta.
Kuule.
Teet virheen.
Pidät heitä omana perheenäsi.
Luulet tätä kodiksesi.
Emme ole heidän kaltaisiaan. Olemme palvelijoita.
Mitähän tapahtuu, kun olet liian vanha moppaamaan?
Luuletko, että Henry huolehtii sinusta? Vai lapsetko?
Moniko siivooja jää asumaan jäätyään eläkkeelle?
Heidän elämänsä jatkuu.
He unohtavat kaltaisemme rehdit ihmiset. -Sinäkö muka rehti?
Kaulakoru, ole hyvä.
Tässä.
Kiitos.
Kuule.
Kohtelisit minua kiltimmin.
Yksikin sana minulta, ja lennät pellolle pelkkä lopputili mukanasi.
Tämä on kotini, Peter Quint. Sinä lähdet kauan ennen minua.
Tämä on tilaisuus hioa taitojani.
Pariisissa olin apulaiskokki eli pilkoin kasviksia.
Täällä tekisin kaiken itse. Se olisi opettavainen kokemus.
Tekisit ruokaa kahdelle lapselle.
Anteeksi.
Tämä kuulostaa oudolta, mutta emmekö käyneet tämän jo läpi?
Kävimme, mutta se pitää tehdä uudelleen.
Miksi?
Sano sinä. -Mitä?
Ei hätää.
Jatketaan. Pariisissa olin apulaiskokki eli pilkoin kasviksia.
Täällä tekisin kaiken itse. Se olisi opettavainen kokemus.
Tekisit ruokaa kahdelle lapselle. En tiedä, haluatko sellaista kokemusta.
Miles on nirso seitsemänvuotias. -Miles.
Kerro lisää hänestä.
Millainen poika hän on?
Miles on kiltti.
Herttainen.
Levoton mutta pohjimmiltaan kiltti poika. -Levotonko?
Hän ei ole ollut entisensä vanhempien kuoltua.
Mutta kukapa lapsi olisi?
Onko hän koskaan julma? -Miksi sanot noin?
Pikkupojat osaavat olla julmia.
Minä tiedän. Olin itse sellainen. -Miles on kiltti.
Niinhän sinä sanoit.
Oikeasti. Hän on kiltti eikä koskaan… -Satuttaisi sinua. Niinkö aioit sanoa?
Miksi sanot niin? -Itsepähän kysyit.
Hän ei siis satuttaisi sinua.
Mutta hänhän ei ole ollut entisensä vanhempien kuoltua.
En tarkoittanut sitä niin.
Miles Wingrave!
Mitä luulet tekeväsi?
Hei. -Mikä ihme sinuun on mennyt?
Nautin röökistä aurinkoisena päivänä. Entä itse?
Kuulehan.
Tiedän, että kaipaat Peteriä, ja onhan hänen häipymisensä hämmentävää.
Saat toki pitää hänen sytyttimensä, kunhan olet varovainen.
Mutta et missään nimessä saa tupakoida. Vai haluatko muka kuolla tukehtumalla?
Voi, Hannah. Ihan oikeasti.
Miles.
Ihan oikeasti.
Miles.
Tämä ei ollut vielä tässä.
Miles! Voi luoja.
Ai, hei. -Hei. Tuliko Miles tänne juuri äsken?
Tule istumaan.
Eihän haittaa, että sytytin kynttilän?
Ketä varten? -Niin sitä pitää. Jatkat elämää pystypäin.
Se on Samia varten. Hän ei ole kuollut, mutta kukaan ei ole täydellinen.
Ei muistokynttilöitä sytytetä eläville. -Ei yleensä, mutta hän on erikoistapaus.
Tule istumaan. Minulla on sinulle asiaa.
Mitä sanoisit siitä, että työpaikkaasi kuuluisi huone?
Minun pitäisi myydä taloni. -Juuri niin.
Se olisi hyvä pesämuna sinulle. Maksaisimme toki asianmukaisen korvauksen.
Mutta entä Sam? -Sytytetään tuo kynttilä hänelle.
Koska Sam on poissa. -Koska hän on poissa.
Kiitos tarjouksesta. Arvostan sitä, Charlotte.
Mutta Samilla on vain ohimenevä vaihe. Hän palaa kyllä.
Oikeasti.
Kyllä hän palaa.
Hassua.
Avioliitto on kuin uskonto.
Jumalaan pitää uskoa sokeasti, vaikka häntä ei näe.
Ja aviomieheen pitää luottaa sokeasti, vaikka häntä näkisi vain harvoin.
Mutta onko se realistista?
Kuinka kauan johonkin voi todella uskoa -
näkemättä sitä?
Molemmissa on rajansa.
Mitä vaihtoehtojakaan on? Ettei uskoisi mihinkään? Mitä sen jälkeen?
Kun on selkä seinää vasten, ei ole jäljellä muuta kuin usko.
Minähän -
rakastan häntä yhä.
Luoja varjelkoon, minä rakastan häntä yhä.
Vaikka hänen tekonsa olikin kamala.
Niin olikin.
Olin ennen isän tyttö.
Mitä?
Kun kasvoin aikuiseksi, en enää ollutkaan.
Olin nainen, jolla oli omat mielipiteet ja toiveet,
eikä isäni tukenut niitä.
Hänen mielestään unelmani eivät olleet ulottuvillani.
Hänen piti muistuttaa minua siitä jatkuvasti.
Nyt kun löysin jonkun,
joka todella näkee minut, uskoo minuun joskus enemmän kuin uskon itseeni -
ja kertoo minulle, että olen tarpeeksi fiksu ja kyvykäs,
en halua koskaan päästää hänestä irti.
Vaikka hän ei olekaan täydellinen.
Vaikka menettäisinkin pienen osan itseäni. -Itseään ei tarvitse menettää onnen takia.
Eikö muka? Me kaikkihan teemme niin. -Ei aina.
Tiedän, mitä aiot sanoa. -Tiedät siis myös, miksi sanon niin.
Tajuan kyllä.
Hän on ainutlaatuinen.
Onhan hänellä vikansa… -Kyse on muustakin.
Anteeksi, että sanon näin, mutta hän pelottaa minua.
Sinä et tunne häntä.
Hän pelottaa minuakin, mutta parhaalla mahdollisella tavalla.
Hänen kanssaan voi olla joskus pelottavaa mutta myös jännittävää ja hauskaa.
Ensimmäistä kertaa elämässäni -
en kuule päässäni ääntä, joka väittää, etten kelpaa.
Tunnen olevani elossa.
Kultaseni.
On eri asia tuntea olonsa hyväksi kuin tuntea olevansa elossa.
Se ei ole aina sama.
Katso nyt itseäsi.
Näytät siltä, ettet ole nukkunut viikkoon.
Huolehdit liikaa.
Tunnen hänenlaisensa miehet. -Ei.
Tuo ei ole totta. Sanoit itsekin, että hän on ainutlaatuinen.
Kumpikin ei voi pitää paikkansa. -Ihan oikeasti.
Rebecca. -Unohda koko juttu.
Rebecca.
Hei.
Maistahan tätä, Rebecca. Kaipaako muhennos suolaa?
Mitä?
Mitä mielessäsi muhii?
Ei, kiitos. Ei ole nälkä.
"Mesi makein se liika-imelyyttään äitelyyttää -
ja maistaissa jo maitin hävittää."
Tuoksuu herkulliselta. Becs, tulisitko hetkeksi?
Täällä oli kerran hiiriä.
Entinen puutarhuri toi liima-ansoja. Sellainen liimalla päällystetty laatta.
Ei jousia eikä häkkiä. Väkivallaton hänen mielestään.
Väkivallaton.
Myöhemmin löysin niistä yhden. Ansaan oli jäänyt jokin hiirtä pienempi.
Luulin sitä toukaksi.
Nostin ansan ja katsoin sitä.
Se oli jalka. Verinen hiirenjalka.
Hiiri oli metrin päässä. Se puri jalkansa irti paetakseen.
Hiiriparka vuoti kuiviin.
Tuo mies on liima-ansa.
Kun Rebecca tajuaa sen, hän ei selviä ehjänä.
Hän luulee olevansa kunnossa, kunnes tajuaakin olevansa jumissa.
Kieltää tosiasiat.
Tämä on tilaisuus hioa taitojani.
Pariisissa olin apulaiskokki eli pilkoin kasviksia.
Täällä tekisin kaiken itse. Se olisi opettavainen kokemus.
Kokin tulisi jäädä joksikin aikaa. -Kun aika koittaa, en aio häipyä.
Lupaan sen.
Niin.
Jään tähän liima-ansakylään kuten kaikki muutkin.
Tiedäthän liima-ansat.
Puhuimme siitä kerran. -Emme vielä.
Oikeastaan.
Mutta ajattelin sitä pitkään sen jälkeen. Mietin, miltä mahtaa tuntua, kun liima -
kiinnittyy ennen kuin sitä huomaakaan.
Mikä ääretön, jäätävä kauhu,
kun tajuaa olevansa ikuisesti jumissa. Pystyyköhän hiiri tajuamaan sen?
Tietääkö se loppunsa koittaneen?
Tiedämmekö me? -Mekö?
Ihmiset.
Tajuammeko olevamme liima-ansassa tai kiehuvassa vedessä?
Vai hoemmeko vain, että kaikki on kunnossa?
Olen kunnossa.
Tosiasioiden kieltoa!
Sairasta. Luoja, tämähän on sairasta.
Varo. -Sairasta.
Älä mene. -Pitää ehtiä pankkiin aamulla.
Jäisit vielä hetkeksi. -Kunpa voisin.
Minun pitää kertoa sinulle jotain. -Mitä?
Mikä on?
Minulla ei ole ikinä ollut mitään.
Minulla ei ole koskaan ollut rahaa,
perhettä eikä -
rakkautta tai turvaa.
Sitten löysin sinut.
Mitä nyt?
Aion tehdä jotain merkittävää meille molemmille.
Mitä oikein tarkoitat?
Emme ole heidän kaltaisiaan.
Onko selvä?
Henry ei anna sinulle harjoittelupaikkaa eikä minulle osakkuutta.
Englantilaiset välittävät vain statuksesta.
Sinä ja minä olemme aina palvelijoita heidän silmissään.
Vai mitä?
Me molemmat tiedämme sen. Mutta se, josta amerikkalaiset välittävät,
on raha.
Minä olen saanut tarpeekseni tästä.
Yhdysvalloissa voit olla mikä tahansa asianajaja.
Minä voin olla mitä vain.
Amerikassa meistä voisi tulla jotain.
Rahan avulla.
Ymmärrätkö, mitä tarkoitan?
Sinun pitää pakata laukut ja olla valmiina lähtöön huomisiltana.
Mitä ihmettä? En voi vain… -Ole kiltti ja tee kuten sanon.
Lupaan selittää kaiken, kun palaan. Luotatko minuun?
Luotan.
Ole lähtövalmiina.
Äläkä kerro yhtään kenellekään. Onko selvä?
Hoidan pari asiaa ja tulen sitten hakemaan sinut. Lupaan sen.
Minä lupaan.
Rakastan sinua.
Me otamme hatkat.
Me häivymme täältä.
Mitä meistä kahdesta vielä tuleekaan Amerikassa.
Herra ja hänen rouvansa.
Ei vaan kuningatar ja hänen tallirenkinsä.
Tämä on suosikkejani.
En päädy tähän kovin usein. Tämä on harvinaista herkkua.
Koska hän on…
Kuten näit, hän on oma itsensä tässä.
Ennen kuin se meni pilalle.
Mutten ole ennen nähnyt sinua tässä.
Mitä teet täällä? Miten pääsit tähän?
Anteeksi kovasti. -Ei kannata mennä sinne.
Se taisi tapahtua nyt.
En pysty koskaan katsomaan.
Olen pahoillani. -Hannah.
Anteeksi.
Miksi olette hereillä?
Ettekö saa unta?
Kuulimme jotain alakerrasta.
Ja Floran nukkekodissa on jotain outoa.
Kaikki on varmasti hyvin. Menkää takaisin sänkyyn.
Käskin palata sänkyyn.
Peter! -Miles, älä mene.
Käskin palata sänkyyn.
Miksi nuo ilmeet?
Sänkyyn nyt.
Mitä tapahtui?
Miten niin? -Mitä hän teki sinulle?
Kuka? Rebeccako?
Olet liian nuori kuulemaan.
Mikä tuo on?
Tämä on -
se nainen,
joka on järvessä.
Hän on…
Etkö muista?
Mitä?
Ei.
Karmiva pikku nukke.
Teitkö sen itse?
Näin hänet ennenkin.
Muut käskevät pysyä kaukana hänestä.
Ketkä muut?
Voi ei. Hän tulee takaisin.
Pysähdy.
Seis! Päästä minut.
Päästä minut!
Senkin ämmä! Päästä minut!
Tämä on tilaisuus hioa taitojani.
Pariisissa olin apulaiskokki eli pilkoin kasviksia.
Täällä tekisin kaiken itse. Se olisi opettavainen kokemus.
Taasko? -Niin, näköjään tämä taas.
Miksi? -Sano sinä.
Sinä tässä vain olet. Minähän olen sinä.
Tämä on jatkunut siitä lähtien, kun se tapahtui.
Anteeksi. Minulla on ollut vaikeaa.
Oliko nimesi Owen?
Kuule.
Toki. Niin.
Owen. -Kuule, olen nähnyt outoja unia.
Niinkö? -Niin.
Todella outoja. Näen jonkun toisen unta.
"Nukkua. Nukkua! Kenties uneksia?
Siinä se vastus.
Millaiset lie unet kuolon, kun poiss' on maalliset nuo ahdistukset."
Mitä unia? -Niissä on Peter ja…
En itse asiassa tiedä.
Joku nainen sängyssä hänen kanssaan. -Hyvänen aika.
Mutten ole tainnut tavata sitä naista. -Etkö?
Rebecca. -Kahden vuoden päästä.
Ei siis vielä.
Vaatii vielä hautumista.
No niin. Vielä kerran.
Olet Hannah Grose.
Niin. -Vuosi on 1987. Olet Blyssa.
Dominic ja Charlotte ovat kuolleet. Rebecca on kuollut.
Peter on kateissa uskoaksesi. Flora on kahdeksan vuotta.
Ja Miles…
Milesissa on jokin vialla.
Peter Quint, heti pois pojan luota!
Poliisi on etsinyt sinua, ja kunhan selviää, että olet palannut…
Hannah Grose.
Tule, Miles.
Ei käy. -Kylläpäs. Miles, tule nyt.
Ihan oikeasti, Hannah. Etkö ikinä kyllästy olemaan noin tylsä?
Et tajua, milloin pitää… -Antaa asioiden olla.
Jumalauta, nainen!
Mikset voi antaa asioiden olla?
Miles? -Ei. Yleensä olen, mutten juuri nyt.
Usko pois, haaveilen siitä, että poliisi tosiaan pidättäisi minut -
ja raahaisi pois tältä vitun tontilta ja tästä kammottavasta ansasta!
Mutta sehän ei onnistu.
Ei niin. -Koska...
Olet kuollut.
Mikä vääryys, että sinun piti seurata. Kaikki olisi sujunut hyvin.
Ihan oikeasti!
Rouva Grose, mitä tapahtuu?
Mitä? Näen todella outoa unta.
Miles, hän saapui! Hän on nätimpi kuin kuvittelinkaan.
Tässäkö hän on?
Hei, Miles. Mukava tavata. -Hauska tavata, hyvä neiti.
Mikä herrasmies.
Tämä on varmaan rouva Grose. Hei, olen Dani.
Anteeksi. Olin ajatuksissani.
Hannah Grose. Hauska tavata. -Samoin.
Menikö matka hyvin? Pääsit näköjään tänne ehjänä.
Matka meni oikein hyvin. -Sepä mukavaa.
Owen on hieno nuori mies. Hyvää sorttia.
Mennäänpä sisään.
Neiti Clayton haluaa varmasti nähdä talon. -Aivan.
Eiköhän mennä. -Sanokaa vain Dani.
Menneisyyteen ei voi luottaa.
Emme voi luottaa menneisyyteen. Sen opin, kun huolehdin äidistä.
Sitähän dementia on.
Taisin oppia paljon. Tai ehkä en.
Mutta tärkein on se, ettei menneisyyteen voi luottaa.
Luulemme menneisyyden jäävän muistoihimme, mutta ne hiipuvat.
Voimme hiipua koska vain.
Pariisi.
Toista perässäni. Hannah Grose Pariisissa. -Mitä tekisin Pariisissa?
En minä tiedä. Söisit croissanteja ja joisit hyvää viiniä.
Eläisit elämääsi, Hannah. Voisimme tehdä, mitä mieleen juolahtaakin.
Sinä ja minä, kun vielä voimme.
Hyvä on.
Kyllä, Owen.
Tulen mukaasi Pariisiin.
Kyllä.
Jätän juohyväiseni. -Hetkinen.
Ei. -Tuttu tie. Pärjään kyllä.
Odota. Ole kiltti. -Kaikki hyvin.
Katso nyt itseäsi.
Owen, odota.
Odota!
Odota.
Olet Hannah Grose. Vuosi on 1987. Olet Blyssa.
Miles on kymmenen vuotta, Flora kahdeksan.
Olet Hannah Grose. Vuosi on 1987. Olet Blyssa.
Miles on kymmenen vuotta, Flora kahdeksan. Olet…
Olet Hannah Grose.
Hannah Grose.
Olet Hannah Grose.
Shakespeare-suomennokset: Paavo Cajander
Tekstitys: Kaisa Innes