‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Menajera știa, mai bine ca alții,
‎că experiențele profunde nu aduc pace.
‎Fiindcă știa asta ‎de când numise conacul Bly „acasă”,
‎își găsea întotdeauna pacea ‎în rutina ei zilnică.
‎Funcționase întotdeauna.
‎Întotdeauna.
‎Nu ne putem baza pe trecut.
‎Asta am învățat având grijă de mama.
‎La asta se rezumă demența, nu?
‎Cred că am învățat multe din asta.
‎Credem că am prins trecutul în amintiri...
‎dar amintirile se estompează ‎sau sunt greșite.
‎Oricare dintre noi ar putea muri oricând.
‎Sau ne-am putea uita viețile, ‎ceea ce e ca moartea.
‎Așadar, gândește-te!
‎Nu ne putem baza nici pe viitor.
‎Niciun trecut, niciun viitor.
‎Doamne! Știu că e înfricoșător.
‎Ești tânăr.
‎Ai un trecut și un viitor.
‎Eu cred că te poți baza pe ambele.
‎Bărbat dulce, trist și beat ce ești!
‎- Știi ce am observat? ‎- Ce?
‎Petreci mult timp îngrijind alți oameni.
‎E slujba mea.
‎E mai mult de-atât, nu?
‎Dacă ai lăsa responsabilitățile astea ‎deoparte măcar un pic...
‎Eu pot.
‎Ducă-se naibii!
‎Eu...
‎Regret să o spun.
‎Nu ar trebui să spun asta, ‎fiindcă e groaznic, dar trebuie.
‎Mă simt puțin ușurat.
‎Nu e groaznic.
‎Sunt liber acum, fie că-mi place sau nu.
‎Acum mă gândesc...
‎să mă întorc la Paris.
‎Tu...
‎Adică...
‎Ai putea, nu?
‎- Aș putea. ‎- Da.
‎Știi...
‎Și tu ai putea.
‎Repetă după mine.
‎„Hannah Grose la Paris.”
‎Ce să fac eu la Paris?
‎Să mănânci croasanți și să bei vin bun.
‎Să trăiești, Hannah!
‎Putem face orice ne trece prin cap!
‎Tu și eu.
‎Cât mai putem.
‎Scuze de deranj, ‎dar mă transform în dovleac.
‎Hai acasă, Owen!
‎Da, a sosit timpul.
‎Ne mai alcoolizăm noi!
‎Ești incorigibil!
‎- Condu în siguranță! ‎- Știu drumul, ne descurcăm.
‎E în regulă.
‎Tu ești Hannah?
‎Owen Sharma.
‎Încântat de cunoștință!
‎Da.
‎Sigur că da!
‎Scuze, nu sunt în apele mele azi.
‎Iar interviurile nu sunt...
‎Mă simt mai bine ‎de partea cealaltă a mesei.
‎Dar Charlotte, dna Wingrave, a trebuit...
‎A trebuit...
‎Da! Sunt gata.
‎Hannah Grose. Încântată de cunoștință.
‎Deci...
‎ați studiat la Paris?
‎Da, timp de doi ani.
‎Cei mai buni doi ani din viața mea.
‎Am lucrat într-un restaurant ‎din Le Marais.
‎Mă tem că slujba asta v-ar putea plictisi.
‎Sigur ați găsi ceva ‎la un restaurant elegant.
‎Adică... de ce vreți să lucrați la Bly?
‎- Fiindcă e aproape de casă. ‎- Ce direct!
‎Eu sunt prea direct, aproape patologic.
‎Sinceritatea nu e niciodată așa.
‎E o oportunitate să mă perfecționez.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎Aș putea învăța multe.
‎Veți găti pentru doi copii.
‎Nu cred că asta căutați.
‎Miles are șapte ani și e pretențios. ‎Flora are cinci ani.
‎E o scumpă. Amândoi sunt, de fapt.
‎Familia Wingrave vine aici în vacanță.
‎Au fost buni cu mine. ‎Sună ca-n ‎Stăpâni și servitori...
‎dar asta este casa mea ‎și mă mândresc cu ea.
‎Ne trebuie cineva pe termen lung.
‎Ei bine...
‎Când mama...
‎Când va veni timpul...
‎De ce spun asta?
‎Dar și asta face parte ‎din motivul pentru care sunt aici.
‎Ieri, mama a crezut că suntem în 1962.
‎Și că eu sunt bunicul meu.
‎De asta sunt aici.
‎Ca să am o slujbă cât o îngrijesc.
‎Nu știu cât va...
‎Nu o să vă las de izbeliște.
‎Promit. Nu sunt genul ăla de om.
‎Trebuie să fie foarte greu.
‎Este.
‎Și nu este.
‎L-ai citit pe Thomas Merton?
‎Mă tem că nu.
‎- Spune-mi. ‎- Era călugăr.
‎A spus că, odată de depășim ‎pragul conștiinței și al identității
‎și lucrurile care ne ocupă mintea...
‎oamenii...
‎ating o stare transcendentă...
‎o sursă infinită de abundență ‎sau așa ceva.
‎În cazul cuiva cu demență, de exemplu,
‎conștiința lor se erodează zi de zi.
‎Dacă privești sub ea...
‎Uite, nu știu dacă e transcendență...
‎dar învăț multe despre viață.
‎Foarte multe.
‎Dnă Grose!
‎Au sosit!
‎Scuze...
‎Se poate?
‎Dnă Grose!
‎- Familia Wingrave a sosit. ‎- Mulțumesc.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Hannah, dragă. ‎- Bună ziua!
‎Bună, dnă Grose!
‎Bună, Flora, dragă! ‎Ai avut un an școlar bun?
‎- Cu grijă! ‎- A fugit.
‎Mergeți la etaj! Pe cine păcălesc? ‎Nu m-au ascultat deloc azi.
‎- Cum merg lucrurile? ‎- Ca întotdeauna, doamnă.
‎Dnă Grose. Mă bucur să vă revăd.
‎Asemenea, domnule.
‎- Bună, Hannah! Mă bucur să te văd. ‎- La fel, domnule.
‎O să stăm la ceai săptămâna asta, ‎să-mi spui cât de banal e totul.
‎Mi-ar face mare plăcere.
‎Aduci alea în casă, da?
‎Imediat.
‎Hannah?
‎Doamne!
‎Îmi pare rău, doamnă...
‎Eu...
‎Credeam că ai plecat.
‎De obicei pleci înainte...
‎Vine Sam după tine?
‎Nu.
‎E bine?
‎Nu știu cum e, doamnă.
‎Chipurile, e...
‎numai bine.
‎Cumva, el și...
‎cum o chema...
‎o duc de minune.
‎Vai de mine!
‎Pot să-ți chem o mașină.
‎Doar nu mergi pe jos până în oraș.
‎- Chem o mașină sau te duc eu. ‎- Nu, mulțumesc.
‎Sau poți rămâne aici.
‎Oricât dorești.
‎Pentru totdeauna, dacă e nevoie.
‎Hai să bem ceva.
‎Ce vrei?
‎Băiete!
‎Încetează, Miles!
‎Nu e haios, amice! Să nu te mai prind!
‎Sau te fac praf!
‎Nu glumesc! Te fac una cu pământul!
‎Pune-mă la încercare!
‎Ce te-ai înroșit!
‎- Ești drăguță când roșești. ‎- Miles!
‎Oricare dintre noi ar putea muri oricând.
‎Sau ne-am putea uita viețile, ‎ceea ce e ca moartea.
‎Așadar, gândește-te!
‎Nu ne putem baza nici pe viitor.
‎Niciun trecut, niciun viitor.
‎Momentele noastre ar trebui să fie...
‎Capitole.
‎Nu.
‎Repere?
‎Nu e așa, nu?
‎Nu sunt.
‎Sunt...
‎Ca...
‎Scuze!
‎Așteaptă, te rog!
‎- Da? ‎- Peter!
‎E ora prânzului. La bucătărie!
‎Vă jucați cu unchiul Peter mai târziu.
‎Luați-o mai ușor, că vă rupeți gâtul!
‎Nu mă atinge!
‎Nu-mi poți vorbi ca unei târfe,
‎să dispari, apoi să te faci că plouă.
‎- Cu mine nu-ți merge! ‎- Ce?
‎M-ai tratat ca pe un gunoi și ai dispărut!
‎- Mai încet! ‎- Nu-mi spune ce să fac.
‎Nu fac asta. Nu știu de ce ești supărată.
‎Ultima dată, mă pisai ‎că am gustat aluatul lui Owen.
‎Am uitat de mult de asta, Becs.
‎- Eu nu. ‎- Becs...
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare rău. Vino încoace!
‎Te rog. Uită-te la mine!
‎Nu știu ce m-a posedat.
‎Sunt mai implicat decât credeam.
‎Nu-mi vei mai vorbi așa.
‎Nu, niciodată. Promit.
‎Promit.
‎Bine?
‎Bine.
‎Bine? Te pot săruta?
‎Serios, Hannah.
‎Mai lasă aspiratorul.
‎Trăiește un pic.
‎Hannah, m-ai speriat.
‎Ce cauți aici?
‎Henry m-a rugat să-i aduc niște chestii.
‎Din comoda lui Charlotte?
‎E un tip sentimental.
‎Arată-mi ce ai în buzunar.
‎Invită-mă la cină înainte.
‎Foarte bine.
‎Deci Henry ți-a cerut să-i duci aia?
‎Exact.
‎- La ce-i trebuie? ‎- Nu știu. Eu doar urmez ordine.
‎Charlotte mi-a spus ‎că acel colier are peste 400 de ani.
‎Valorează mii de lire.
‎N-ai zice, la cum arată.
‎Când faci curat într-o casă ani de zile, ‎știi unde e totul.
‎Henry o fi prea distras ‎să se prindă, dar eu știu ce faci.
‎- Ce fac? ‎- Iei lucruri care nu-ți aparțin.
‎Știi...
‎E o greșeală, nu?
‎Să-i consideri familia ta.
‎Că asta e casa ta.
‎Ei sunt ei și noi suntem noi, Hannah.
‎Noi suntem servitorii.
‎Ce crezi că se va întâmpla ‎când vei îmbătrâni?
‎Ce? Crezi că Henry o să te ia ‎în grija lui?
‎Sau copiii?
‎Cunoști menajere ‎care rămân în casă la pensie?
‎Viața lor continuă, Hannah.
‎Lăsând oameni cinstiți ca noi în urmă.
‎Tu ești cinstit?
‎Colierul, te rog.
‎Poftim!
‎Mulțumesc.
‎Știi...
‎Ar trebui să fii amabilă cu mine.
‎Dacă pun o vorbă, ‎o să fii dată afară fără un șfanț.
‎Asta e casa mea, Peter Quint.
‎Vei pleca cu mult înaintea mea.
‎E o oportunitate să mă perfecționez.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎Aș putea învăța multe.
‎Veți găti pentru doi copii, și...
‎Scuze!
‎O să sune ciudat...
‎dar nu am mai făcut asta?
‎Ba da.
‎Dar trebuie să o facem din nou.
‎De ce?
‎Tu să-mi spui.
‎Ce?
‎E în regulă. Să reluăm discuția.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎Aș putea învăța multe.
‎Veți găti pentru doi copii.
‎Nu cred că asta căutați.
‎- Miles are șapte ani și e pretențios. ‎- Miles.
‎Mai spune-mi despre el.
‎Ce fel de băiat e?
‎E bun.
‎E simpatic.
‎E tulburat, ‎dar în adâncul sufletului e bun.
‎Tulburat?
‎Da, nu mai e la fel ‎de când au murit părinții lui.
‎Dar care copil ar fi?
‎E vreodată crud?
‎De ce spui asta?
‎Băieții mici pot fi foarte cruzi.
‎Eu știu.
‎- Și eu am fost așa. ‎- Miles e bun.
‎- Ai mai spus asta. ‎- Chiar așa e.
‎- Nu mi-ar face... ‎- Nimic rău.
‎Asta voiai să spui?
‎- De ce spui asta? ‎- Nu știu, tu ai întrebat.
‎Bine, nu ți-ar face rău.
‎Dar ai spus că nu e el însuși ‎de când a rămas fără părinți.
‎Nu asta ziceam.
‎Miles Dominic Wingrave!
‎Ce Dumnezeu faci?
‎- Bună! ‎- A dat strechea-n tine?
‎Trag o țigară pe vremea asta frumoasă.
‎Tu ce faci?
‎Ascultă, Miles...
‎Știu că ți-e dor de Peter ‎și că nu înțelegi de ce a fugit.
‎Poți să păstrezi bricheta lui,
‎cât timp ai grijă cu ea.
‎Dar nu poți sub nicio formă să fumezi.
‎Vrei să mori sufocându-te?
‎Hannah...
‎Pe bune?
‎Miles!
‎Pe bune!
‎Miles!
‎Miles, nu am terminat aici.
‎Miles! Doamne!
‎Miles!
‎Bună!
‎Bună ziua! Miles a intrat aici?
‎Chiar acum?
‎Ia loc!
‎Am aprins-o eu pentru tine. ‎Sper că nu te superi.
‎Pentru cine e?
‎Așa te vreau! Îți vezi de viață!
‎Asta e pentru Sam.
‎Nu e mort, dar nimeni nu e perfect.
‎Nu știam că se aprind lumânări ‎pentru cei vii.
‎De obicei, nu.
‎Dar facem excepție pentru el.
‎Ia loc, să discutăm ceva.
‎Te-ar interesa să ai domiciliul aici?
‎- Ar trebui să-mi vând casa. ‎- Întocmai.
‎Ar fi economii frumoase.
‎Vei primi compensație corespunzătoare.
‎Dar Sam...
‎Aprindem lumânarea pentru el.
‎- Fiindcă Sam a plecat. ‎- Da.
‎Apreciez oferta.
‎Serios, Charlotte, dar...
‎Sam doar trece printr-o fază.
‎Se va întoarce.
‎Sigur.
‎Se va întoarce.
‎E ciudat.
‎Căsătoria e ca o religie, într-un fel.
‎Ți se spune să ai încredere oarbă ‎în Dumnezeu, deși nu-l vezi.
‎La fel, și în soțul tău,
‎chiar dacă nu-l prea vezi.
‎Dar e o așteptare realistă?
‎Cât timp poți crede în ceva?
‎Adică să crezi cu adevărat, dacă nu vezi.
‎Ambele au limita asta.
‎Care e alternativa?
‎Să nu crezi în nimic? Și atunci?
‎Ce faci când ești pus la colț ‎și nu ți-a rămas decât credința?
‎Adică...
‎încă îl iubesc.
‎Dumnezeu să mă ajute!
‎Încă îl iubesc.
‎Ceea ce a făcut a fost oribil, dar...
‎Da.
‎A fost oribil.
‎Eram fata tatei.
‎Ce?
‎Până am crescut și n-am mai fost.
‎Eram o femeie ‎cu opinii, dorințe și ambiții,
‎iar tata nu încuraja așa ceva.
‎Din punctul lui de vedere, ‎visurile mele erau de neatins.
‎Insista să-mi amintească asta mereu.
‎Când găsești pe cineva...
‎care te vede așa cum ești ‎și crede în tine,
‎uneori mai mult decât crezi chiar tu,
‎și îți spune că ești ‎destul de inteligentă și competentă...
‎Te ții cu dinții de persoana aceea.
‎Chiar dacă e puțin necioplită.
‎Chiar dacă nu e perfectă.
‎Chiar dacă te pierzi puțin.
‎Nu trebuie să te pierzi pentru fericire.
‎Fii serioasă!
‎Toți facem asta.
‎Nu întotdeauna.
‎Știu ce o să spui. Scutește-mă.
‎Atunci știi de ce vreau s-o spun.
‎Știu, bine?
‎N-am mai întâlnit pe nimeni ca el.
‎- Știu că nu e perfect. ‎- Nu e doar asta, nu?
‎Iartă-mă că-s așa directă...
‎dar mă sperie.
‎Nu-l cunoști, Hannah. Pe bune.
‎Și pe mine mă sperie.
‎Dar în cel mai bun mod posibil.
‎Uneori e înspăimântător să fii cu el...
‎dar e și palpitant și distractiv.
‎Pentru prima dată,
‎vocea care-mi spunea ‎că nu sunt destul de bună a tăcut.
‎S-a dus.
‎Nu m-am mai simțit atât de vie.
‎Draga mea...
‎E o diferență mare
‎între a te simți bine și a te simți vie.
‎Nu sunt mereu una.
‎Uită-te la tine!
‎Arăți de parcă n-ai dormit de o săptămână.
‎Îți faci prea multe griji, bine?
‎- Am mai fost cu bărbați ca el. ‎- Ba nu.
‎Nu e adevărat.
‎Mi-ai spus chiar tu ‎că n-ai cunoscut pe nimeni ca el.
‎Fie una, fie alta.
‎Hannah, serios!
‎- Rebecca! ‎- Scuze că am deschis subiectul!
‎Rebecca!
‎Auzi?
‎Spune-mi ce crezi, Rebecca. ‎Are sare tocana?
‎Ce?
‎De ce fierbi?
‎Nu, mersi, nu mi-e foame.
‎„Ți-e greață ‎din miere de te-nfrupți prea mult
‎și, dacă mănânci fără măsură, ‎ți se-apleacă.”
‎Ce arome delicioase!
‎Becs, te fur o clipă?
‎Am avut șoareci acum câțiva ani.
‎Grădinarul a adus capcane.
‎Niște plăci atât de mari, cu lipici.
‎Fără arcuri sau cușcă.
‎„Fără violență.” Asta a spus.
‎Fără violență.
‎După câteva zile, ‎am găsit ceva într-o capcană.
‎Ceva destul de mic. Nu un șoarece.
‎Am crezut că e o omidă.
‎Am ridicat-o, să mă uit la ea.
‎Era un picior.
‎Un picior de șoarece.
‎Sărmanul era în apropiere. ‎Își rosese piciorul ca să scape.
‎A sângerat până a murit.
‎Bărbatul ăla e o capcană cu lipici.
‎Când Rebecca o să vadă asta, ‎nu o să iasă întreagă.
‎O să creadă că-i e bine.
‎Până va vedea că e blocată.
‎Va fi în negare.
‎E o oportunitate să mă perfecționez.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎Aș putea învăța multe.
‎Ne trebuie cineva pe termen lung.
‎Nu o să vă las de izbeliște.
‎Promit.
‎Nu.
‎O să rămân blocat ‎în orașul ăsta capcană, ca ceilalți.
‎Cunoști capcanele cu lipici.
‎Am discutat despre asta odată.
‎Încă nu.
‎De fapt.
‎Dar mi-ai dat de gândit multă vreme.
‎M-am întrebat cum se simte.
‎Lipiciul ăla...
‎care te prinde...
‎înainte să îți dai seama.
‎Acea groază fără de fund...
‎când îți dai seama ‎că poate ești blocat pe veci.
‎Crezi că un șoarece e capabil ‎să conștientizeze asta?
‎Șoarecele oare știe când s-a terminat?
‎Dar noi?
‎Noi?
‎Oamenii.
‎Vedem lipiciul?
‎Sau când lumea arde în jur?
‎Sau rămânem înlemniți, ‎spunându-ne că va fi bine?
‎„Sunt bine.”
‎Negare!
‎Ce morbid!
‎Doamne, asta e! E morbid.
‎- Ai grijă! ‎- E morbid!
‎Rămâi.
‎- Trebuie să fiu la bancă de dimineață. ‎- Mai stai puțin.
‎Aș vrea să pot.
‎Trebuie să-ți spun ceva.
‎Ce?
‎Ce e?
‎N-am avut nimic în viața mea.
‎Nu am avut bani sau familie...
‎Sau...
‎iubire și siguranță.
‎Până când te-am găsit.
‎Ce se întâmplă?
‎O să fac ceva mare pentru amândoi.
‎Nu are sens ce spui.
‎Nu suntem ca ei, Becs.
‎Bine? Nu suntem.
‎Henry nu o să-ți dea stagiatura ‎și nu mă va face partener.
‎Britanicilor le pasă doar de clasă.
‎Iar tu și eu...
‎întotdeauna vom fi servitorii ‎în ochii lor.
‎Nu-i așa?
‎Amândoi știm asta în sinea noastră.
‎Dar americanilor nu le pasă...
‎decât de bani.
‎Și...
‎am destui.
‎În SUA...
‎poți fi orice fel de avocat vrei.
‎Iar eu pot fi orice.
‎În America am putea deveni altceva.
‎Cu bani.
‎Înțelegi ce spun?
‎Așa că fă-ți bagajele ‎și fii pregătită de plecare mâine-seară.
‎- Ce tot spui? Nu pot... ‎- Te rog, fă asta pentru mine.
‎Promit să-ți explic când mă întorc. ‎Ai încredere în mine?
‎Da.
‎Fii gata să pleci.
‎Și nu spune nimănui.
‎Nimănui. Ai înțeles?
‎Am câteva lucruri de făcut,
‎apoi voi veni să te iau, jur.
‎Jur!
‎Te iubesc.
‎Plecăm de aici.
‎Plecăm naibii de aici.
‎Să vezi ce o să devenim...
‎în SUA!
‎Un domn și doamna lui.
‎Ba nu, o regină și grăjdarul ei.
‎Bine.
‎E printre preferatele mele.
‎Nu ajung prea des în asta, dar...
‎îmi place când se întâmplă.
‎Fiindcă e...
‎Ai văzut și tu.
‎E el însuși.
‎Înainte să se ducă de râpă.
‎Dar nu te-am mai văzut în asta.
‎Ce faci aici?
‎- Cum te-ai strecurat în...? ‎- Iartă-mă! Regret enorm!
‎Nu ieși pe hol. ‎Cred că acum s-a întâmplat.
‎Nu am puterea să privesc.
‎- Îmi pare rău... ‎- Hannah!
‎Îmi pare rău.
‎De ce sunteți treji?
‎Eu...
‎N-ați putut adormi?
‎Am auzit ceva.
‎La parter.
‎Și e ceva ciudat ‎la casa de păpuși a Florei.
‎Sunt sigur că nu-i nimic.
‎Întoarceți-vă la culcare.
‎Am zis să vă întoarceți la culcare.
‎Peter!
‎Rămâi aici, Miles!
‎Am zis să vă întoarceți la culcare.
‎Ce-i cu fețele plouate?
‎Mergeți la culcare!
‎Ce s-a întâmplat?
‎- Cum adică? ‎- Ce ți-a făcut?
‎Cine?
‎Rebecca?
‎Ești prea tânăr să-ți explic.
‎Ce e asta?
‎E...
‎doamna.
‎Din lac.
‎Ea...
‎Nu-ți amintești?
‎Nu.
‎Ce?
‎Nu.
‎E sinistră.
‎Tu ai făcut-o?
‎Am mai văzut-o.
‎Ceilalți...
‎spun: „Ferește-te de ea!”
‎Care ceilalți?
‎Nu!
‎Se întoarce.
‎Oprește-te!
‎Dă-mi drumul!
‎Nenorocito! Dă-mi drumul!
‎E o oportunitate să mă perfecționez.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎- Aș putea învăța multe. ‎- Iarăși?
‎- Da, facem asta iarăși. ‎- De ce?
‎Tu să-mi spui.
‎Ești doar tu. Eu sunt tu, nu?
‎Facem asta ‎de când s-a întâmplat, nu?
‎Îmi pare rău. ‎Trec printr-o perioadă dificilă.
‎Owen, nu?
‎Știi ce?
‎Sigur. Da.
‎- Owen. ‎- Vezi tu...
‎Am cele mai ciudate vise.
‎- Zău? ‎- Da, dar...
‎Sunt foarte stranii.
‎Intru în visul altcuiva.
‎„Să dormi. Să dormi, poate visând?”
‎Asta e buba.
‎„Ce vise-n somnul morții poți visa
‎când am scăpat vremelnicei strânsori?”
‎Care vise?
‎Cu Peter și cu...
‎Nu știu, de fapt.
‎Cu o femeie... în pat cu el.
‎Doamne!
‎- Nu o cunosc. ‎- Chiar așa?
‎Rebecca.
‎Peste doi ani.
‎Încă nu?
‎Trebuie să se mai coacă un pic.
‎Bine.
‎Încă o dată.
‎- Ești Hannah Grose. ‎- Da.
‎Suntem în anul 1987.
‎Ești la Bly.
‎Dominic și Charlotte sunt morți.
‎Rebecca e moartă.
‎Peter a dispărut.
‎Gândește. Flora are opt ani.
‎Iar Miles...
‎E ceva în neregulă cu Miles.
‎Peter Quint! Îndepărtează-te de băiat!
‎Poliția te caută de mult,
‎și când o să afle că te-ai întors...
‎Hannah Grose.
‎Fugi, Miles!
‎- N-o va face. ‎- Ba da.
‎Miles, pleacă.
‎Hannah, nu te saturi să fii...
‎- Miles... ‎- Ești agasantă și nu știi...
‎Când să-i dai pace.
‎Fir-ar să fie, femeie!
‎De ce nu-mi dai pace?
‎- Miles. ‎- Nu.
‎De cele mai multe ori, dar nu acum.
‎Crede-mă, nimic nu mi-ar face ‎mai mare plăcere
‎decât să fiu arestat de polițiștii tăi.
‎Să fiu târât de pe proprietatea asta.
‎Departe de capcana asta nenorocită!
‎Dar nu pot, nu?
‎Nu poți.
‎Pentru că?
‎Ești mort.
‎E mare păcat...
‎că te-a pus naiba să ne urmărești.
‎Mergea atât de bine!
‎La dracu', Hannah!
‎Dnă Grose? Ce se întâmplă?
‎Ce?
‎Dnă Grose, am un vis ciudat.
‎Miles! E aici!
‎E și mai frumoasă decât mi-am imaginat!
‎Ea e?
‎Bună, Miles! Îmi pare bine!
‎Încântat de cunoștință, milady.
‎Ce gentleman!
‎Dânsa trebuie să fie dna Grose.
‎Bună! Eu sunt Dani.
‎Scuze...
‎Eram pe altă lume.
‎- Hanna Grose. Încântată de cunoștință. ‎- Asemenea.
‎Ați călătorit ușor? ‎Văd că ați ajuns întreagă.
‎- A fost grozav! ‎- Excelent!
‎- Owen e un tânăr deosebit. ‎- Da.
‎- E de soi bun. ‎- Da.
‎Să mergem înăuntru.
‎Dra Clayton sigur e nerăbdătoare ‎să vadă casa.
‎- Da! ‎- Fuguța!
‎Îmi poți spune Dani.
‎Nu ne putem baza pe trecut.
‎Asta am învățat având grijă de mama.
‎La asta se rezumă demența, nu?
‎Cred că am învățat multe din asta. ‎Sau poate că nu.
‎Dar asta este esența.
‎Nu ne putem baza pe trecut.
‎Credem că am prins trecutul în amintiri...
‎dar ele se estompează.
‎Noi ne putem estompa oricând.
‎Paris.
‎Repetă după mine. Hannah Grose la Paris.
‎Ce să fac eu la Paris?
‎Nu știu.
‎Să mănânci croasanți și să bei vin bun.
‎Să trăiești, Hannah!
‎Putem face orice ne trece prin cap!
‎Tu și eu.
‎Cât mai putem.
‎Da.
‎Da, Owen...
‎Vin la Paris cu tine.
‎Da.
‎- Ne mai alcoolizăm noi! ‎- Așteaptă!
‎Nu...
‎Știu drumul, ne descurcăm.
‎Așteaptă, te rog!
‎E în regulă.
‎Uită-te în ce hal ești!
‎Owen! Așteaptă!
‎Stai!
‎Ești Hannah Grose.
‎Suntem în anul 1987. Ești la Bly.
‎Miles are zece ani, iar Flora, opt.
‎Ești Hannah Grose. ‎Suntem în anul 1987. Ești la Bly.
‎Miles are zece ani, iar Flora, opt.
‎Ești...
‎Ești Hannah Grose.
‎Hannah Grose.
‎Ești Hannah Grose.
‎Subtitrarea: Șerban Dudău