EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Hushållerskan visste bättre än de flesta att en djup upplevelse aldrig var fridfull
och eftersom hon visste det ända sen Bly blev hennes hem
hittade hon alltid tillbaka till friden i sin dagliga rutin
och det hade alltid funkat.
Alltid.
Vi kan inte lita på det förflutna.
Det lärde jag mig av att vårda mamma.
Det är väl det som är demens?
Jag lärde mig mycket av det.
Vi tror att vi har det i våra minnen, men…
…minnen falnar, annars har de fel.
Alla kan dö när som helst.
Eller så kan vi glömma våra liv, vilket är som att dö.
Tänk på det.
Vi kan inte lita på framtiden heller.
Inget förflutet. Ingen framtid.
Herregud, det är läskigt, men Owen…
…du är ung.
Du har ett förflutet, du har en framtid.
Jag skulle säga att du kan lita på båda.
Stackars, söta, fulla man.
-Vet du vad jag har märkt? -Vad?
Du ägnar mycket tid åt att bry dig om andra.
Det är mitt jobb.
Det är mer än så, eller hur?
Om du kunde ta det ansvaret och lägga ner det en stund…
Jag kan ju det.
Skit samma.
Jag…
Ledsen att säga det.
Jag borde inte det. Det är hemskt att säga, men jag säger det.
Det är en lättnad.
Det är inte hemskt.
Jag är fri vare sig jag vill eller inte.
Nu tänker jag…
Jag kanske åker till Paris igen.
Du…
Det skulle du väl kunna?
-Det skulle jag. -Ja.
Vet du vad…
Det kan du med.
Säg det med mig. Hannah Grose i Paris.
Vad skulle jag göra där?
Äta croissanter och dricka gott vin.
Och leva, Hannah.
Leva.
Göra vad vi vill, när vi vill.
Du och jag.
Medan vi kan.
Ledsen att avbryta, men jag är trött.
Kom igen, dags att åka hem.
Ja, det är dags.
Jag slår en tuting.
Gud, även för dig.
-Kör försiktigt. -Jag kan vägen, det går bra.
Allt är bra.
Är du Hannah?
Owen Sharma.
Trevligt att träffas.
Just det.
Ja.
Förlåt, jag är lite förvirrad idag.
Jobbintervjuer är inte min…
Jag är bekvämare på andra sidan bordet.
Men Charlotte, mrs Wingrave,
var tvungen att…
Hon var…
Ja. Jag är redo.
Hannah Grose. Så…
Så trevligt, snälla…
Så du…
Studerade du i Paris?
Ja, i två år. De bästa två åren i mitt liv.
Jag var på en restaurang i Le Marais.
Det här jobbet kanske tråkar ut dig.
Nån fin restaurang behöver dig säkert.
Jag menar…
Varför jobba här?
-Det är nära mitt hem. -Det var ärligt.
Jag är för ärlig. Det är nog patologiskt.
Nej, ärlighet är aldrig det.
Det är en chans att finslipa mina färdigheter.
I Paris var jag souschef och hackade grönsaker.
Här sätter jag ihop allt själv. Jag kan lära mig mycket.
Du ska laga mat till två barn. Vill du verkligen ha den erfarenheten?
Miles är sju och kräsen. Flora är fem och…
…en raring. Båda två är det.
Wingraves kommer på lov och somrar.
De är snälla.
Det liknar Herrskap och tjänstefolk, men…
…det är mitt hem och det är jag stolt över.
Vi behöver en kock som vill stanna.
Tja…
…när min mamma…
Då är det dags att…
Jag tänkte inte säga det.
Det är en del av det, om du vill veta varför jag ansöker.
Igår trodde mamma att det var 1962.
Och att jag var min morfar.
Det är därför jag är här.
För att försörja mig medan jag vårdar henne…
Jag vet inte hur länge det…
Men jag kommer inte rymma.
Det lovar jag. Sån är jag inte.
Det måste vara tufft.
Det är det.
Och inte.
Har du läst Thomas Merton?
Nej, tyvärr inte.
-Berätta. -Han var munk.
Han sa att när vi har kommit förbi medvetandet och identiteten
och allt som upptar den främre delen av hjärnan…
…då…
…når man en transcendens…
…en oändlig källa och sånt.
Så om man tar nån med demens, till exempel,
och deras medvetenhet falnar för varje dag…
…då ser man under det och det är…
Hör här, jag…
Jag vet inte om det är transcendent,
men…
…jag lär mig mycket om att leva.
Väldigt mycket.
Mrs Grose.
De är här.
Ursäkta, kan du…
Kan du ur…
Mrs Grose?
Wingraves är här.
Bra, tack.
-Hej. -Hej.
-Kära Hannah. -Hej.
Hej, mrs Grose.
Hej, Flora, raring. Har du haft ett bra läsår?
-Försiktigt! -Där gick hon.
Gå dit upp.
Vem lurar jag? De har inte hört nåt på hela dagen.
Hur är det?
Du vet, som alltid.
Mrs Grose. Skönt att vara tillbaka.
Härligt att ha dig här igen.
-Hej, Hannah. Vad fint att se dig. -Detsamma.
Vi tar en kopp te i veckan. Du kan berätta hur konstant allt är.
Det vore trevligt.
Du tar väl in dem direkt?
Omedelbart.
Hannah?
Herregud.
Jag är…
…ledsen.
Jag…
…trodde du hade åkt.
Du brukar åka innan…
Ska Sam hämta dig?
Nej.
Mår han bra?
Jag vet inte hur han kan göra det.
Han är tydligen…
Han mår bra.
Han och…
…vem hon än är…
De mår bra.
Jösses.
Jag kan ordna skjuts.
Du ska knappast gå tillbaka till stan.
Jag ordnar skjuts.
-Eller skjutsa dig. -Nej, det…
Eller så kan du stanna här.
Så länge du vill.
För evigt om det behövs.
Kom, vi tar en drink.
Vad vill du?
Hördu!
-Sluta! -Miles!
Sluta på momangen!
Det är inte roligt. Gör aldrig om det där.
Annars slår jag skiten ur dig. Jag menar allvar.
Jag kommer krossa dig.
Testa mig.
Se hur du rodnar.
Du är söt när du rodnar.
Miles!
Alla kan dö när som helst.
Eller så kan vi glömma våra liv, vilket är som att dö.
Tänk på saken.
Vi kan inte lita på framtiden heller.
Inget förflutet.
Ingen framtid.
Våra stunder ska vara som…
Kapitel.
Nej.
Bokmärken?
Nej, så är det väl inte?
De är inte det.
De är som…
Som…
Ursäkta mig.
Vänta, snälla!
-Jaså? -Peter!
Det är snart lunch. Till köket, genast. Du kan leka med Peter sen.
Sakta ner, annars krossar ni era skallar!
Rör mig inte!
Du kan inte kalla mig en hora,
försvinna och sen låtsas att allt är okej.
-Det funkar inte så! -Va?
Du var taskig och hörde inte av dig!
-Tystare. -Säg inte vad jag ska göra.
Jag förstår inte varför du är så upprörd.
Sist jag såg dig snackade du om att jag hade Owens smet i munnen.
Kom igen, det har jag glömt, Becs.
-Inte jag. -Becs, jag…
Förlåt.
Kom hit.
Snälla. Du.
Jag vet inte ens vem det var.
Jag bryr mig bara mer än jag trodde.
Du får aldrig säga så igen.
Nej, aldrig. Jag lovar.
Jag lovar.
Okej?
Okej.
Okej?
Får jag kyssa dig?
Ärligt talat, Hannah.
Låt dammsugaren vila.
Lev lite.
Hannah. Du skrämde mig.
Vad gör du här uppe?
Henry bad mig hämta några saker.
Från Charlottes bord?
Han är en sentimental kille.
Visa vad du har i fickan.
Herregud, bjud mig på middag först.
Nåväl.
Så Henry bad dig hämta det?
Det stämmer.
-Vad vill han med det? -Vet inte. Jag följer bara order.
Charlotte berättade att halsbandet är över 400 år gammalt.
Det är nog värt flera tusen.
Det tror man inte när man ser det.
Det kan man inte tro.
När man har städat i flera år vet man exakt var allt är.
Henry må vara för rörig för att inse vad du håller på med,
men inte jag.
-Vad håller jag på med? -Du tar saker som inte är dina.
Du vet väl…
…att det är ett misstag?
Att tro att de är din familj.
Att det är ditt hus.
De är där och vi är här, Hannah.
Vi är hjälpen.
Vad händer när du är för gammal för att moppa?
Tror du att Henry tar hand om dig?
Eller barnen?
Stannar många hushållerskor kvar efter pensionen?
Deras liv fortsätter, Hannah.
De lämnar ärliga människor som oss bakom sig.
Så du är ärlig?
Jag tar halsbandet.
Här.
Tack.
Vet du vad…
Du borde vara snällare mot mig.
Ett ord från mig…
…så får du gå utan nåt annat än sista lönen.
Det här är mitt hem, Peter Quint.
Du kommer gå långt före mig.
Det är en chans att finslipa mina färdigheter.
I Paris var jag souschef och hackade grönsaker.
Här sätter jag ihop allt själv. Jag kan lära mig mycket.
Du ska laga mat till två barn och…
Ursäkta.
Det här låter konstigt, men…
…vi har väl gjort det här?
Ja.
Vi måste göra det igen.
Varför då?
Säg det du.
Va?
Det är okej.
Vi fortsätter.
I Paris var jag souschef och hackade grönsaker.
Här sätter jag ihop allt själv. Jag kan lära mig mycket.
Du ska laga mat till två barn.
Vill du verkligen ha den erfarenheten?
-Miles är sju och kräsen. -Miles.
Berätta mer om honom.
Vad är han för pojke?
Oj.
Miles är snäll.
Han är rar.
Han är oroad, men innerst inne är han snäll.
Oroad?
Han har inte varit sig lik sen föräldrarna dog.
Vilket barn skulle det?
Är han elak?
Varför säger du så?
Små pojkar kan vara elaka.
Det vet jag.
-Jag var en. -Miles är snäll.
Du sa det.
Det är han.
-Han är snäll och han skulle aldrig… -Skada dig.
Tänkte du säga det?
-Varför tror du det? -Vet inte, du frågade.
Okej, han skulle inte skada dig.
Du sa att han inte har varit sig själv
-sen föräldrarna dog. -Jag menade det inte så.
Miles Dominic Wingrave! Vad håller du på med?
Hallå.
Vad har det tagit åt dig?
Jag avnjuter en cigg denna soliga dag.
Vad gör du?
Hör här, Miles…
Du saknar Peter
och det är förvirrande att han åkte.
Du får behålla tändaren så länge du är försiktig med den.
Men du får absolut inte röka.
Eller vill du dö en kvävande död?
Hannah.
Ärligt talat.
Miles.
Ärligt talat.
Miles!
Vi är inte klara än.
Miles!
Herregud.
Miles!
Hej.
Hej. Kom Miles in här?
Alldeles nyss.
Slå dig ner.
Jag tände det åt dig. Hoppas det är okej.
Vem är det till?
Så ska det låta!
Du går vidare.
Det är för Sam.
Han kanske inte är död, men ingen är perfekt.
Man tänder inte minnesljus för de levande.
Inte i vanliga fall.
Men han är ett undantag.
Slå dig ner, jag vill prata om en sak.
Vad säger du om att bli inneboende?
Jaså…
-Då måste jag sälja huset. -Precis.
Det blir en härlig slant för dig.
Vi skulle kompensera dig för det.
Men Sam…
Vi tänder väl ljuset för honom?
För Sam är borta.
Tack för erbjudandet.
Verkligen, Charlotte, men…
Sam är… Han går bara igenom en fas.
Han kommer tillbaka.
Det gör han.
Han kommer tillbaka.
Det är lustigt.
Äktenskap är som religion.
Man ska tro blint på Gud, trots att man inte kan se honom.
Och man ska tro blint på sin man, trots att man knappt ser honom.
Är det realistiskt?
Hur länge kan man tro på nåt?
Verkligen tro på det,
utan att se det.
Båda har sina gränser på den punkten.
Vad är alternativet?
Att inte tro på nåt?
Sen då?
Vad gör man när man har kört huvudet i väggen
och endast tron finns kvar?
Jag…
Jag älskar honom fortfarande.
Det gör jag verkligen.
Jag älskar honom.
Det han gjorde var hemskt, men…
Ja.
Ja, det var det.
Jag var pappas flicka.
Va?
Tills jag växte upp och inte var det längre.
Jag var en kvinna med egna åsikter, önskningar, ambitioner
och pappa uppmuntrade dem inte.
Han tyckte att mina drömmar var utom räckhåll.
Det ville han påminna mig om hela tiden.
Så när man hittar nån…
…som verkligen ser en, som verkligen tror på en,
ibland mer än man tror på sig själv,
att man är smart nog och kapabel nog, och säger det…
…då ska man ta tag i dem och aldrig släppa taget.
Även om de har brister.
Även om de inte är perfekta.
Även om man tappar sig själv lite.
Man måste inte det för att hitta lyckan.
Måste man inte?
Alla gör det.
Inte alltid. Nej.
Jag vet vad du tänker säga.
Om du vet det, då vet du varför jag säger det.
Jag vet, okej?
Jag har aldrig mött nån som han.
-Han är inte perfekt. -Det är väl mer än så?
Förlåt att jag säger det, men…
…han skrämmer mig.
Du känner honom inte. Det gör du inte.
Han skrämmer mig med.
På det bästa sättet.
Det kan vara läskigt att vara med honom, men…
…det är också spännande och kul.
För första gången i mitt liv
har rösten som säger att jag inte är bra nog försvunnit.
Den är borta.
Jag har aldrig varit så levande.
Raring.
Det är skillnad på
att må bra och att leva.
Det är inte alltid samma sak.
Se på dig.
Du verkar inte ha sovit på en vecka.
Du oroar dig för mycket, okej?
-Jag har varit med män som han. -Nej.
Nej, det är inte sant. Du sa det själv.
Du sa att du aldrig träffat nån som han.
Det går inte ihop.
Ärligt talat.
-Rebecca. -Förlåt att jag nämnde det.
Rebecca.
Du.
Säg vad du tycker, Rebecca.
Mer salt i grytan?
Va?
Vad puttrar du på?
Nej, tack. Jag är inte hungrig.
Den sötaste honungen är avskyvärd i sin egen godhet.
Och i dess smak förvirras aptiten.
Det luktar gott här.
Becs, kan du komma?
Vi hade musproblem för ett tag sen.
Trädgårdsmästaren tog in limfällor
och en kakelplatta som var så stor, täckt med lim.
Inga fjädrar, ingen bur,
inget våld. Så sa han.
Inget våld.
Efter några dagar hittade jag en fälla med nåt i sig.
Nåt ganska litet. Inte en mus.
En larv, kanske.
Jag tog upp och tittade på den.
Ett ben.
Ett musben.
Musen var nån meter bort. Den hade bitit av benet för att fly.
Stackaren blödde ihjäl.
Han är en limfälla.
När Rebecca inser det kommer hon inte ut hel, hon…
Hon tror hon är okej.
Tills hon inser att hon sitter fast.
Förnekelse.
En chans att finslipa färdigheterna.
I Paris var jag souschef och hackade grönsaker.
Här sätter jag ihop allt själv. Jag kan lära mig mycket.
Vi behöver en kock som vill stanna.
När tiden är inne kommer jag inte rymma.
Det lovar jag.
Nej.
Jag fastnar i stadens limfälla som alla andra.
Du känner till limfällor.
Vi pratade om det en gång.
Inte än.
Tekniskt sett.
Jag tänkte på det i flera veckor.
Jag tänkte på hur det måste kännas.
Limmet…
…som torkar…
…innan vi märker det.
Den bottenlösa…
…iskalla skräcken…
…då vi inser att vi kan vara fast för alltid.
Tror du att en mus kan tänka så?
Vet en mus när det redan är över?
Gör vi?
Vi?
Människor.
Vet vi att vi står i lim?
Eller när vattnet runt oss kokar?
Eller sitter vi där och säger att det blir bra?
Jag är okej.
Förnekelse!
Vad perverst.
Det är vad det här är. Det är perverst.
-Var försiktig. -Perverst!
Stanna.
-Jag måste till banken imorgon bitti. -Bara en stund till.
Önskar jag kunde.
Jag måste berätta en sak.
Vad?
Vad är det?
Jag har aldrig haft nåt.
Jag hade varken…
…pengar eller…
…en familj…
…eller…
…kärlek.
Eller säkerhet.
Innan jag hittade dig.
Vad händer?
Jag gör nåt stort. Nåt stort för oss båda.
Jag förstår inte.
Vi är inte som dem, Becs.
Okej? Det är vi inte.
Henry ger dig aldrig praktiken. Jag blir aldrig delägare.
Engelsmän bryr sig bara om klass.
Och du och jag…
…vi kommer alltid att vara hjälpen i deras ögon.
Eller hur?
Det vet vi, innerst inne.
Det enda amerikaner bryr sig om…
…är pengar.
Och…
Jag har fått nog av det.
I USA…
…kan du vara vilken advokat du vill.
Jag kan vara vad som helst.
Det finns saker vi skulle kunna vara i Amerika.
Med pengar.
Förstår du vad jag säger?
Så…
Du måste packa dina väskor och vara redo.
-Imorgon kväll. -Vad menar du?
-Jag kan inte bara… -Snälla. Gör det för min skull.
Jag förklarar allt när jag kommer tillbaka.
Lita på mig.
Ja.
Var redo att åka.
Säg inget till nån.
Ingen. Förstår du?
Jag måste göra några saker,
sen kommer jag och hämtar dig, jag lovar.
Jag lovar.
Jag älskar dig.
Vi ska härifrån.
Allt vi ska bli, du och jag,
i Amerika.
En herre…
…och hans dam.
Nej, en drottning och hennes stallpojke.
Okej.
Det här är en av mina favoriter.
Jag är inte här så ofta, men…
…jag gillar när jag är det.
För han är…
Du såg ju. Han är sig själv här.
Innan det gick illa.
Jag har aldrig sett dig här förut.
Vad gör du här?
-Hur kom du in i min… -Förlåt.
-Förlåt… -Nej, jag skulle inte gå dit.
Jag tror att det hände här.
Jag vågar inte se det.
-Jag är ledsen… -Hannah!
Jag är så ledsen.
Varför är ni vakna?
Kunde ni inte sova?
Vi hörde nåt.
Nåt på nedervåningen.
Floras dockhus, tja…
…nåt konstigt.
Det är ingen fara.
Gå och lägg er, båda två.
Jag sa ju åt er att gå och lägga er.
Peter!
Nej, Miles, stanna här.
Jag sa ju åt er att gå och lägga er.
Varför de där minerna?
Gå och lägg er.
Vad hände?
-Vad menar du? -Vad gjorde hon mot dig?
Vem?
Rebecca?
Du är lite för ung för att höra.
Vad är det?
Det är…
…damen.
Från sjön.
Hon är…
Minns du inte?
Nej.
Va?
Nej.
Hon är läskig.
Har du gjort den?
Jag har sett henne.
De andra…
…säger…
"Akta dig för henne."
Vilka andra?
Nej.
Hon kommer tillbaka.
Sluta.
Sluta!
Sluta, släpp mig.
Släpp mig!
Din slyna!
Släpp mig!
En chans att finslipa mina färdigheter.
I Paris var jag souschef och hackade grönsaker.
Här gör jag allt själv.
-Jag kan lära mig mycket. -Igen?
-Ja, tydligen gör vi det här igen. -Varför?
Säg det du.
Det är du.
Jag är väl du?
Vi har gjort det sen det hände, eller hur?
Förlåt.
Jag har det tufft.
Owen, va?
Vet du vad?
Visst. Ja.
-Owen. -Du förstår…
Jag drömmer så märkligt.
-Gör du? -Ja, men…
…de är så konstiga.
Jag drömmer nån annans dröm.
Att sova,
att sova, kanske drömma.
Där är det.
För i dödssömnen,
vilka drömmar kan komma
när vi har lämnat det jordiska.
Vilka drömmar?
Om Peter.
Och om…
Jag vet faktiskt inte.
En kvinna.
En kvinna i hans säng.
Jösses!
-Jag har väl inte träffat henne? -Inte?
Rebecca.
Det är om två år.
Inte än?
Det måste tillagas lite längre.
Okej.
En gång till.
-Du är Hannah Grose. -Ja.
Året är 1987.
Du är på Bly.
Dominic och Charlotte är döda.
Rebecca är död.
Peter är försvunnen.
Tror du.
Flora är åtta.
Och Miles…
Det är nåt fel på Miles.
Peter Quint!
Låt honom vara, hör du mig?
Polisen har letat efter dig.
När de får veta att du är tillbaka…
Hannah Grose.
Gå iväg, Miles.
-Nej. -Jo.
Gå iväg.
Ärligt talat, tröttnar du inte på att vara…
-Miles. -Du är så tråkig
-och du vet inte när… -Du ska låta det vara.
För i helvete, kvinna!
Varför kan du inte bara låta det vara?
-Miles. -Nej.
Oftast, men inte just nu.
Tro mig,
inget skulle göra mig gladare
än att bli gripen av polisen du pratade om.
Att släpas bort från den här jävla egendomen.
Bort från den här hemska fällan!
Men det kan jag väl inte?
Det kan du inte.
För att?
Du är död.
Det är så synd…
…att du följde efter oss.
Det gick ju så bra.
Ärligt talat!
Mrs Grose? Vad händer?
Va?
Mrs Grose, jag har en konstig dröm.
Miles! Hon är här!
Hon är här. Hon är ännu vackrare än jag trodde!
Är det här hon?
Hej. Trevligt att träffas.
Så trevligt att träffas, min dam.
Vilken gentleman.
Det här måste vara mrs Grose.
Hej. Dani.
Förlåt…
Jösses, jag dagdrömde.
Ja, förlåt, Hannah Grose.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
Gick resan bra? Jag ser att du kom fram välbehållen.
-Ja. Den var perfekt. -Det är bra.
Underbart. Ja, Owen är en härlig, ung man.
-En bra person. -Ja.
Okej, nu går vi in.
-Miss Clayton vill säkert se huset. -Ja.
Okej, kom då.
-Nu… -Du kan kalla mig Dani.
Vi kan inte lita på det förflutna.
Det lärde jag mig av att vårda mamma.
Det är väl det som är demens?
Jag lärde mig mycket av det. Eller inte.
Men det är det största.
Vi kan inte lita på det förflutna.
Vi tror att vi har det i våra minnen, men…
…minnen falnar.
Vi kan falna när som helst.
Paris.
Säg det med mig. Hannah Grose i Paris.
Vad skulle jag göra i Paris?
Jag vet inte.
Äta croissanter och dricka gott vin.
Och leva, Hannah.
Leva!
Göra vad vi vill, när vi vill.
Du och jag.
Medan vi kan.
Ja.
Ja, Owen, jag…
Jag åker till Paris med dig.
Ja.
-Jag slår en tuting. -Nej, vänta.
Nej…
Jag kan vägen, det går bra.
Vänta.
Snälla.
Allt är bra.
Vilket skick du är i.
Owen!
Vänta!
Du är Hannah Grose.
Året är 1987. Du är på Bly.
Miles är tio, Flora är åtta.
Du är Hannah Grose, året är 1987, du är på Bly.
Miles är tio, Flora är åtta.
Du är…
Du är Hannah Grose.
Hannah Grose.
Du är Hannah Grose.
Undertexter: Emilie Johansson